Copyright and illustrations

© 2023 by CARLSEN Verlag GmbH, Hamburg, Germany

First published in Germany under the title VIENNA: BLINDING LIGHTS

All rights reserved

Kiadta a Menő Könyvek,

a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Szalay Zsuzsanna

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Nyomdai előkészítés: Baranyai Zsuzsanna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-695-5

ELŐSZÓ

Kedves Olvasó!

Ez a regény potenciálisan felkavaró elemeket hordoz. Emiatt a könyv végén áttekintés olvasható ezekről a témákról, amik esetleges spoilereket tartalmazhatnak.

Kérjük, dönts belátásod szerint, hogy elolvasod-e ezt a figyelmeztetést. Figyelj magadra, miközben olvasol. Ha megvisel a cselekmény és/vagy érintve érzed magad, ne maradj vele egyedül; fordulj a családodhoz, barátaidhoz vagy professzionális segítő központokhoz.

Minden jót, és a lehető legjobb élményt kívánjuk e különleges történet olvasásához.

Lara és a Carlsen-csapat

Enyának.

Mert te te és egyszerűen csodálatos vagy.

PLAYLIST

Vienna – Billy Joel

The Lucky One (Taylor’s Version) – Taylor Swift

If I Wasn’t Your Daughter – Lena

Fake Happy – Paramore

Pieces – Leony feat. VIZE feat. AVAION

Sober – Demi Lovato

I’m Fine – Ashe

Ich hass dich – Nina Chuba

Wenn du mich lässt – Lea

when the party’s over – Billie Eilish

abcdefu – GAYLE

Look What You Made Me Do – Taylor Swift

Weapons – Ava Max

Eigentlich – Lea feat. 01099 feat. Zachi feat. Gustav

Tennis Court – Lorde

Beneath Your Beautiful – Labrinth feat. Emeli Sandé

Oh Wien – KAFFKIEZ

Vigilante Shit – Taylor Swift

Alleine bin – Wincent Weiss

You Say – Lauren Daigle

All Too Well (10 Minute Version) (Taylor’s Version) (From The Vault) – Taylor Swift

Secret Love Song – Little Mix feat. Jason Derulo

Dance With the Devil – Katy Perry

Tinnitus – Nina Chuba

In The End – Tommee Profitt feat. Fleurie feat. Jung Youth

1. FEJEZET

EZER WATTOS MOSOLY

A Sapphire galériáján állok, és elkapom a pillantásokat, amelyek újra és újra felém kúsznak. Úgy nyaldosnak, mint a lángok, mindig készen arra, hogy felfaljanak. De úgy teszek, mintha észre sem venném. Mintha a lángok lepattannának rólam, és nem érnének el a lényem legmélyéig. Olyan hűvös maradok, mint a kezemben tartott kristálypohár, amely a magas mennyezeten lévő diszkógömb színjátékát tükrözi. A zöld, kék, sárga és piros színei táncolnak a pezsgőm buborékjaiban.

Lenézek, és figyelem a sok lelket, akik teljes odaadással buliznak. Nézem a vonagló testeket, ahogy a kavargó fények átkísérik őket az éjszakán. Mindegyikük ajkán ugyanaz a mosoly ül. Az az ó-istenem-ez-az-én-éjszakám-mosoly, és a hozzá illő baromira-szabad-vagyok mozdulatok. Yeah.

Mindannyian ugyanúgy mozognak, mégis mindegyikük egyedien a zene dübörgő basszusára. Annyira gondtalanok és olyan undorítóan súlytalanok, hogy el kell fordítanom a tekintetem.

Ahelyett, hogy tovább nézném őket, előhúzom az iPhone-omat a vállamon lógó Dior táskából, és megnyitom az Instagramot. A profilom, a @livinglivia alatt számtalan kép ugrik fel. Oké, valójában nem számtalan. Igazából a feedem 2365 bejegyzésből áll, ahogy a profilképem melletti kis fekete szám is mutatja.

Én gőzölgő kávékkal különböző bécsi kávézókban, #coffeetime, drága márkák papírtáskáival megrakodva New Yorkban és Párizsban, #shoppingtrip, és luxusklubokban, mint ma, #partylife.

Egy fotóra bökök, ami tavasszal készülhetett. Tőlem jobbra és balra két virágzó cseresznyefa magasodik az ég felé. Az ajkaim széles mosolyra húzódnak. Egy szőke hajtincs az arcomba hullik. Tökéletesen tökéletlennek tűnök, és azt a benyomást keltem, mintha ez a cseresznyefás vigyor egy valódi, kendőzetlen pillanatkép lenne a valódi, kendőzetlen mindennapjaimról. Pusztán véletlenül készült, és feltöltöttem, hogy a 400k követőm osztozhasson a szuperautentikus életemben.

Le kell nyelnem a keserű nevetést, ami a gondolatra felkapaszkodik a torkomon. Ó, igen, szuperautentikus vagyok.

Megérintem a profilképemet, és megnyílik az előlapi kamera. Egy röpke szívdobbanás erejéig a saját arcomba bámulok. Belenézek a saját zöld szemembe, és látom az árnyékot, ami benne él. Egy ezredmásodpercre felvillan a jövő sötétsége, amely egy évvel ezelőtt költözött belé, és azóta sem hajlandó eltűnni. Olyan tisztán látszik, hogy a gyomrom összeugrik. Aztán a  pillanat elmúlik, és eszembe jut, hogy már csak az itt és most maradt nekem.

Így hát azt teszem, amit mindig is szoktam. Kihúzom magam, felemelem az állam, és ezer wattos mosolyt varázsolok az ajkamra. Aztán a pezsgőspohárral koccintok a kamerával, sugárzom, ragyogok, csin-csin!

A poharamat a korlátra helyezem, és gyors, gyakorlott ujjakkal beírom a szöveget a sztoriba.

So happy to be here #girlsnightout #champagne #livingthebestlife.

Többször lefuttatom a rövid klipet, és olyan hibát keresek, ami miatt esetleg újra kéne vennem.

Nem találok semmit.

Világosszőke hajam könnyű hullámokban omlik a vállamra. Finom sminkem pontosan ugyanúgy néz ki, mint három órával ezelőtt, és fekete Prada ruhámon sincs egyetlen ránc sem.

Jó.

Nem. Tökéletes.

Elégedetten megnyomom a kis fehér nyilat, és a profilképem körüli kör addig forog, amíg néhány másodperc múlva meg nem áll.

Szívesen hagynám, hogy a sugárzó mosolyom ott helyben elhaljon, de így minden sokkal könnyebb.

Tekintetem ismét végigvándorol az alattam táncoló emberek lüktető tömegén. Van egy üvegfal köztem és a többiek között. Látható vagyok, mégis érinthetetlen. Mindig is így volt, és ma is így van. Csodálat és tisztelet villan fel az arcokon, valahányszor valamelyikük titokban felnéz rám. Ez és a néma vágy, ami befészkelte magát a tekintetükbe. A vágy, hogy ők én legyenek, Livia Hohenburg.

Living the best life.

– Nos, szemrevételezed az alattvalóidat, királynő? – Egy meleg kéz pihen meg a hátamon, és gyengéden végigsimít a ruhám lágy anyagán.

– Bécs 1916 óta már nem monarchia, Leander.

– Ez igaz, de amióta apádat ennek az istenverte városnak a polgármesterévé koronázták, valószínűleg közelebb kerültél ahhoz, hogy királynő legyél, mint a legtöbb itteni ember.

Grimaszolok.

– Gondolkodtál már azon, hogy mi lenne, ha mi is közéjük tartoznánk? – A kérdés önkéntelenül hagyja el a számat, anélkül, hogy elfordulnék a bulizóktól. Valahogy jó lenne, úgy képzelem. Csak úgy közéjük tartozni. Egyszerűen csak lenni. Nyomás, elvárások, emésztő lángok nélkül, cserébe végtelen lehetőségekkel.

– Nem. Soha – válaszolja Leander a kérdésemre.

– Soha nem gondolkodtál még azon, hogy milyen lenne az életed, ha nem Leander von Traun lennél?

– Miért is kéne? – A fülembe leheli a kérdést, és mutatóujjával végigsimít a vállamon. – Annak, hogy én én vagyok, megvannak a maga előnyei. – Mintha csak a szavait akarná nyomatékosítani, a keze a fenekemre téved.

Egy lépést teszek oldalra.

– Ma nem. – A hangom élesebbnek hangzik, mint szándékoztam. Kényszerítem magam, hogy mosolyogjak, és igyekszem enyhíteni az arckifejezésemen, mielőtt folytatom. Nem az ő hibája. – Bocs, Leander, de ma nincs hangulatom… – Ujjammal felváltva mutatok rá és magamra. – Ehhez, bármi legyen is ez.

Markáns vonásain csalódottság és bizonytalanság suhan át. Csupán a másodperc töredékéig. Aztán újra elvigyorodik, és meghajol előttem.

– Ahogy óhajtja, felség. Ha bármilyen más módon örömet okozhatok önnek, csak szóljon. – Csak úgy mellékesen megkocogtatja a zakója zsebét, és vele együtt a kokót, ami szinte biztosan benne van.

– Nem, köszönöm.

Leander zavarában összevonja a szemöldökét.

– Mi folyik itt? Általában te jelentkezel először, ha egy kis szórakozásról van szó. – Lehalkítja a hangját, és rám kacsint. – És tudod, milyen jól el tudunk szórakozni együtt.

Bár igaz, amit mond, a szavaira nyugtalanság árad szét bennem. Alaposan szemügyre veszem Leandert, aki ajkait pimasz vigyorra húzza, és mint oly sokszor, most is úgy néz ki, mintha az egész élete egy játék lenne. Bár sosem beszéltünk róla, biztos vagyok benne, hogy neki is vannak démonjai, amelyeket csak hangos nevetés, kokain és értelmetlen szex koktéljával lehet megszelídíteni.

– Add fel, von Traun. Talán legközelebb. – Megpróbálok bocsánatkérően mosolyogni.

– Rendben. Viszlát, királynő. – Színpadiasan sóhajt, és ismét meghajol.

– Ne hívj így.

De Leander csak vigyorog, és visszamegy a többiekhez, akik a VIP-szalon hátsó részében ülnek, körülöttük ezüst jégvödrökben több üveg pezsgő. Legtöbbjük nem utasítaná vissza a kólát.

Az aranylóan csillogó poharamért nyúlok, ami még mindig a korláton áll.

Közel a szakadékhoz.

Csak egy apró óvatlanság, csak egy rossz lépés választja el attól, hogy lezuhanjon és millió darabra törjön a bécsi előkelőségek szeme láttára.

Rövid ideig figyelem, ahogy az apró buborékok újra és újra felemelkednek a pohár aljáról a felszínre, mielőtt egy hajtásra lehúzom a tartalmát. Elhúzom a szám.

– Szörnyű, nem igaz? – Hirtelen Vic áll mellettem, a galéria korlátjára támaszkodva, és rámutat az immár üres poharamra.

Félrelököm a sötétséget, ami már kezdett fekete méregként szétáradni az ereimben, és szórakozottan nézek a legjobb barátnőmre.

– Olyan íze van, mint a kecskehúgynak.

– Talán az is.

– Mi?

– Hát kecskehúgy. – Vic kritikusan megvizsgálja a poharat. – Ki adta ezt neked?

– Nem tudom. Ő ott, azt hiszem. – Egy szőke srácra mutatok, aki a társalgó hátsó részében áll, és épp most tört ki nevetésben.

Vic szkeptikusan néz rá.

– Hm, talán ez nem is pezsgő. – A fény felé tartja a poharát, és alaposan megvizsgálja.

– Hanem?

– Palackozott pezsgő a diszkontból, champagne-inak álcázva.

– A nyomozói képességeid lenyűgözőek. – Arról hallgatok, hogy néha jobban szeretnék diszkontból származó pezsgőt, mint Dom Pérignont, ki tudja, milyen évjáratból.

– Tudom. – A szemei felcsillannak. – Ő pedig… – biccent újra a fickó felé, aki most már bömbölve csapkodja a combját – …egy szélhámos hamis személyazonossággal, és csak úgy tesz, mintha megengedhetné magának, hogy fizessen egy kört mindannyiunknak. – Legjobb barátnőm gyanakodva bólogat, mintha valami forró nyomra bukkantunk volna.

– Mint Anna Sorokin?

– Mint ki?

– Az a szélhámos Németországból. Beépült fél New Yorkba a csalásai segítségével. A filmváltozat már elérhető a Netflixen.

– Á, valami rémlik. Az örökösnő álarca mögött, vagy mi? – Vic félrehajtja a fejét.

– Azt hiszem, igen – erősítem meg, és mindketten lopva a szőkére pillantunk.

– Határozottan szélhámos vibe-ja van. Ezt súgják az ösztöneim.

– Nyilván, el sem lehet téveszteni, te szuperprofi.

– Miért bámuljátok úgy Manut, mintha Lady Gaga ruhatárában tombolt volna? – Bennet lép mellénk, és felvonja a szemöldökét.

– Ő egy szélhámos – magyarázom.

Vic egyetértően bólint.

– Igen, olcsó pezsgőt osztogat, és úgy tesz, mintha Moët lenne. Mint Anna Sorokin.

– Mint ki? – Bennet zavartan néz ide-oda Vic között, köztem, a kezében tartott pezsgő és a még mindig bömbölő srác között.

– Az a csalónő a Netflixről.

– Aha. – Bennet elvigyorodik. – Bocs, csajok, de ő egyáltalán nem csaló.

– Nem?

– Nem. Ő Manuel Gruber. Egy újdonsült senki.

Vic a szemét forgatja.

– Jobban örültem volna egy szélhámosnak.

Bosszúsan felnyögök.

– Tipikus. Valószínűleg a legdrágább pezsgőt rendelte az itallapról, és fogalma sincs a minőségről.

– Ja – erősíti meg Bennet. – A Google nemrég vásárolta meg az apja informatikai cégét.

– Ó, istenem, szóval még mindig az újgazdag fázisban van, amikor mindenkit meghív valamire, hogy bebizonyítsa, hogy most már „idetartozik”? – Az ujjaimmal idézőjelet rajzolok a levegőbe, és ingerülten nézek rá.

– Mindannyian ide akarnak tartozni. – Vic megvonja a vállát. Mert ő is tudja, akárcsak én, hogy soha nem fognak.

– Mit gondoltok? – Bennet röviden a senkikre néz, és keresztbe fonja a karját a mellkasa előtt. – A Manuhoz hasonlók tényleg Tűzmanócskává válnának, és odaadnák az elsőszülöttjüket?

– A Tűzmanócska nem adja oda az elsőszülöttjét. Hanem ő kéri – javítom ki.

– Nem számít. Nem ez a lényeg. – Bennet mosolyogva néz rám. – Csak azt mondom, hogy a senkik tényleg mindenüket odaadnák.

– Hogy az igazi elithez tartozzanak? Száz százalék! – Legjobb barátom egyetértően bólogat. – Talán a lányaikat is hozzáadnák valami vén fószerhez. Mint a Bridgertonban.

– Tutira ezt tennék. – Megpróbálok csatlakozni barátaim tréfás nevetéséhez. Nem igazán sikerül. Manura nézek, aki most feláll, és egyenesen a szájához emeli a Dom Pérignon palackot.

Ja, biztos eladná a lelkét azért, hogy a bécsi pénzes arisztokráciához tartozzon. Fáj a gondolat. Mert míg ő bármit megadna egy belépőért, én kétségbeesetten keresem a vészkijáratot.

De ilyesmi nem létezik.

Mert az olyan családok, mint az enyém, tartják a kezükben a jogart ebben a világban. Olyan családok, amelyek generációk óta a város élén állnak, és amelyeknek a pénze egészen Sissi császárnőig vezethető vissza. Családok, akik nem tűrik, hogy bárki kilépjen a sorból, és tudják, hogyan kell ezt minden eszközzel megakadályozni.

– Bennet, a klub igazán nagyszerű lett. – Vic zökkent ki sötét gondolataimból.

– Ismét sikerült egy üres épületet pillanatok alatt a bécsi luxusklubbá varázsolni – erősítem meg, miközben megsimogatom a rézszínű korlátot. – Tökéletes indusztriális stílus, és mégis glamorózus. Nagyon értesz hozzá. – Barátságosan oldalba bököm a könyökömmel.

– Igen, ugye? És a pincét még nem is láttátok – kacsint ránk titokzatosan.

– A pincét? Mi van a pincében?

– A földalatti területre csak akkor juthatsz be, ha ismered a jelszót. Ott nincsenek mobiltelefonok, tehát se Instagram, se TikTok, se semmi más. Ami ott történik, soha nem kerülhet a felszínre.

– Hűha – ámulunk Vic és én egyszerre.

– És mi történik ebben a kétes pincében mobiltelefon nélkül? – Kíváncsiság és a vágy, hogy valami tiltott dolgot tegyek, lángol fel bennem.

– Nos, ez egyelőre titok marad. – Bennet összeesküvően húzogatja a szemöldökét. – Magatoknak kell kiderítenetek.

– Valami azt súgja, odalent korhatáros dolgok zajlanak – gyanítom.

– Ezt te mondtad.

– Nem hiszem, hogy ez nekem való. – Vic legyint, és látom az árnyékot, ami egy apró pillanatra átfut a szemén. Az árnyékot és az éhséget.

– Lemehetnél Clément-nal. A franciák szeretnek egy kicsit… ööö… kegyetlenkedni.

Vic felháborodva nevet Bennet felvetésén, és megüti őt a táskájával. A szemében lévő éhség eltűnik.

– Ha felvetném neki, kétszer is meggondolja, hogy Bécsbe költözzön-e.

– Vagy pont ezért jönne – grimaszolok Vic irányába, és huncutul az alsó ajkamba harapok.

Vic felmutatja a középső ujját, és megrázza a fejét, hogy sötét bubifrizurája a válla körül csapkodjon.

– Ti ketten tiszta hülyék vagytok.

– Oké, oké. Vic kimarad a sötét pincekalandból. És te? – fordul felém Bennet. – Biztos vagyok benne, hogy nem idegenkedsz az ilyesmitől. Ígérem, nem fogod megbánni.

– Épp indulni készültem.

– Mi, máris? Hiszen még éjfél sincs.

– Apa ma jött haza Münchenből, és nem akarom, hogy azt higgye, nem tudom kézben tartani az életemet.

A barátaim bólogatnak, de továbbra is szkeptikusan néznek. Alig bírok állni, már húsz órája ébren vagyok, és ma már többször is hánytam, mert tegnap is buliztam – lett volna az őszinte válasz. De erről szándékosan hallgatok.

– És tudod? – kérdezi Vic hirtelen.

– Micsoda?

– Az életedet kézben tartani. Jól vagy?

Nem tudom megmondani, miért, de a szavai megérintenek valamit bennem. Harsány nevetés tör ki belőlem, ami keveredik a zene gyors ütemével.

– Remekül vagyok. Honnan veszitek, hogy nem?

Vic és Bennet olyan pillantást váltanak, amit nem tudok hova tenni, de ami egyáltalán nem tetszik. Főleg, hogy ez mostanában egyre gyakrabban fordul elő.

– Hát, jaaaa – kezdi Bennet elnyújtva. – Más vagy, mint régen.

– Aha. És ezt hogy érted? – Bár mindent megteszek, hogy lazának tűnjek, nem tudom teljesen kiűzni a feszültséget a hangomból.

– Olyan… nem is tudom… elveszettnek tűnsz. Valahogy.

– Rendben, Dr. Freud. Tudna egy kicsit pontosabban fogalmazni?

Bennet mélyet sóhajt.

– Oké. Túl sokat bulizol, túl keveset nevetsz, néha napokig nem jelentkezel, és hirtelen olyan emberekkel lógsz együtt, akiknek teljesen elment az eszük.

– Aztán ott van ez a dolog Leanderrel – teszi hozzá Vic. – A szex régen jelentett neked valamit. Ma meg…

Ma a vágy azért van, hogy minden más érzést elnémítson, teszem hozzá gondolataimban.

– Ugye tudod, hogy velünk bármiről beszélhetsz? – A szánalom Vic szavai köré fonódik, és szablyaként fúródik a gyomromba.

Lazán legyintek.

– Persze hogy tudom. Tényleg. De jól vagyok! Ne aggódjatok emiatt! Nagyon jól érzem magam mostanában. Bulizom, meg minden.

A barátaim lassan bólogatnak, de a szemükben a szkepticizmus megmarad.

– Én most megyek. – Mert jobb, ha lelépek innen, és megakadályozom, hogy a barátaim a szívem olyan zugaiban turkáljanak, amelyeket inkább érintetlenül hagynék. – Csak gyorsan elköszönök a többiektől, aztán felhívom Claust, hogy jöjjön értem – mondom könnyedén, mielőtt a szablya még mélyebbre hatolhatna a gyomromba. Hogy elkerüljem a barátaim tekintetét, megpördülök, és megteszem a pár lépést Manu és a többiek felé.

– Csá, kedveseim, jó bulizást! – A hangom édesen hangzik. Sav marja a torkomat.

– Máris elmész? – A gyenge fény ellenére is látom, hogy Manu pupillái hatalmasak. – Gyerünk, még egy italt! Ne hagyd itt a barátaidat, Livia!

Barátoknak hív minket, amit én soha nem tennék. Mert mint minden senki esetében, itt sem lehetek biztos benne, hogy tényleg barátkozni akar-e velem, vagy csak azt reméli, hogy előnyhöz jut általam. A legrosszabbak pedig azok, akik azért akarnak ágyba vinni, hogy később azzal dicsekedhessenek, megdugták Livia Hohenburgot.

Szóval nem. Egy olyan senki, mint Manu, biztosan nem lesz soha a barátom.

– Talán legközelebb – mondom ennek ellenére angyali mosollyal az ajkaimon.

– Ugyan már, húszéves vagy, Livia! A mami nem fog haragudni, ha maradsz még két órát.

A zene olyan hangos, hogy senki sem hallja, ahogy megreccsen a szívem. Egy másodpercen belül a bensőmet jég borítja, és manikűrözött körmeim a tenyerembe marnak, apró félholdakat hagyva a bőrömön.

A mami nem fog haragudni. Mami. Mami. Mami. A két szótag könyörtelenül visszhangzik a fejemben. Olyan emlékeket rángatnak elő, amelyeket sikerült nagy nehezen elzárni.

Minden megdermed bennem.

Minden, kivéve a szívemet, amely folyamatosan kalapálja a bordáimat.

Mami.

Feszültség járja át a testem a lábujjaimtól a fejem búbjáig; a düh úgy gördül végig rajtam, mint egy gőzhenger.

Ez egyszerűen túl sok. Ez az élet. Ez a hamis barátságosság, amivel mindenki elhalmoz, és ami az én mosolyomban is él. A létezésem jelentéktelensége. A fény. Az árnyékok. A csillogás. A fájdalom.

Túl sok.

A gondolatok és érzések féktelen vihara tombol bennem, és azzal fenyeget, hogy bármelyik pillanatban darabokra szakadhatok. De a kőmaszk összetart.

Bécs nem bocsájt meg.

Bécs nem felejt.

Ha egyszer Bécs szeme láttára esel el, nem engedi, hogy újra felállj. Bécs örömét leli a szenvedésedben. Bécs kárörvendene, hogy az érinthetetlen Livia Hohenburg mégsem olyan érinthetetlen. Mindenki megdöbbenne, ha rájönne, a királynő mégiscsak egy átlagos lány.

– Na jó, meggyőztél. – Érzem, ahogy a szavak elhagyják az ajkaimat. Hallom, milyen lazán és könnyedén hangzanak. És tudom, hogy az arcomon a viharnak az árnyéka sem látszik, mert mesterévé váltam a show-műsornak. Csak tessék, csak folyvást, hölgyeim és uraim! Ez itt a Livia Hohenburg-show. A nevetséges előadás, ami az úgynevezett életem.

Manu és a többi senki kurjongatása mintha vattán keresztül hatolna át hozzám, és mint mindig, most is széles vigyorral ajándékozom meg a körülöttem lévőket.

Körülnézek. Centiméterről centiméterre végigpásztázom a VIP-szakaszt, amíg meg nem találom őt. Gyors léptekkel közelítek felé. Meg kell állítanom a vihart.

Muszáj.

– Queen Liv, hát mégis meggondoltad magad? – Leander egy whiskyt tart a kezében, és játékosan koccint felém. Az arca kipirult, a pupillája két fekete tócsa.

– Így van. – De még mennyire. Közelebb lépek hozzá. Olyan közel, hogy a mellem hegye megérinti a felsőtestét. – Kóstoljuk meg azt a cuccot, amit a dzsekidben rejtegetsz.

Csak bólint, és nem kérdezi, miért változott meg a véleményem. Soha nem szokta.

– És aztán… – Lábujjhegyre állok, hogy az ajkam csak néhány milliméterre legyen a fülétől. Forró leheletem simogatja a bőrét.

– Aztán? – Leander hallhatóan nagy levegőt vesz.

– Aztán azt akarom, hogy pontosan azt csináld velem, amiről egész este fantáziáltál.

Ránézek. A tekintete elsötétült, de az íriszeiben mégis mohóság csillog.

– Már azt is tudom, hogy hol – mondom. – Csak a jelszóra van szükségünk.

Leander némán bólint, és követ engem, ahogy utat török a klubon keresztül. Ismét érzem az arcomon a tekinteteket és a bennük szunnyadó irigységet.

Mind olyanok akarnak lenni, mint én.

Mindannyian az én tökéletes életemet akarják.

#livingthebestlife.