Mártonffy Balázs – Kaló József – Csizmazia Gábor – Berényi György

Az amerikai evangéliumi mozgalom

Budapest, 2023

Szerzők

Berényi György

Csizmazia Gábor

Kaló József

Mártonffy Balázs

Lektor:

Magyarics Tamás

A borítón Thomas Cole (1801–1848) Az építész álma (1840, Ohio, Toledo Museum of Art)
című festményének részlete látható

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem
Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadványok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Varga Zoltán

Olvasószerkesztő: Bíró Csilla

Korrektor: Resofszki Ágnes

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

ISBN 978-963-531-802-5 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-803-2 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-804-9 (ePub)

© A szerzők, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

1. fejezet – Kaló József: Az evangéliumi kereszténység történelmi gyökereitől napjainkig – Teológiai, társadalmi és politikai meghatározottsága

Felhasznált irodalom

2. fejezet: Csizmazia Gábor: Modern idők – Az evangéliumi keresztények politikai nézetei és kiemelkedő képviselői az amerikai közéletben

Bevezetés

Az evangéliumi keresztények főbb politikai irányzatai

Az „új keresztény jobboldal” főbb képviselői

Morális Többség

Keresztény Koalíció

A „keresztény baloldal” főbb képviselői

Az előfutárok és a Chicagói Nyilatkozat

Jövevények (Sojourners)

Az evangéliumi keresztények politikai aktivitása

Az evangéliumi keresztények politikai sikeressége

Jimmy Carter

Ronald Reagan

George W. Bush

Donald J. Trump

Az evangéliumi keresztények politikai stratégiái

Felhasznált irodalom

3. fejezet – Berényi György: Posztszekuláris kor – Az evangéliumi kereszténység kilátásai a jövőre

Bevezetés

Posztszekuláris kor

Milyen is az új világrend? (Geopolitika és geovallás)

9/11 után

Barack Hussein Obama és az evangéliumiak

Donald Trump círusi felemelkedése

Trendek és kontextus

Posztszekuláris, poszt-truth, posztevangéliumi (?)

Összefoglalás (itt tartunk)

Felhasznált irodalom

4. fejezet – Mártonffy Balázs: Az evangéliumi kereszténység és a törvényhozás

Bevezetés

A kongresszusi választások és a törvényhozás folyamata

A kongresszusi szerep: jelenlét és érdekképviselet

A szövetségi állami törvényhozási jelenlét

A lobbi intézményei és szerepe

Napjaink és a polarizáció

Összegzés

Felhasznált irodalom

5. fejezet – Csizmazia Gábor: Munka és hagyaték – Az evangéliumi keresztények hatása az abortuszvitára

Bevezetés

Az abortuszliberalizáció kiemelt jogesetei

Az evangéliumi keresztények belépése

Kiemelt törvényhozási kezdeményezések

Több szinten vívott politikai és jogi küzdelem

Felhasznált irodalom

6. fejezet – Berényi György: Kommunikáció – A keresztény média szerepe és befolyása az Egyesült Államokban

Bevezető

Rövid médiatörténet(i perspektíva)

Prédikációk minden mennyiségben – élőszóban, írott formában

Evangelizációs irodalom és tömegtermelés

Rádió

Televízió

Nyomtatott média

Az amerikai örökség megőrzése

A média szerepe és befolyása

A modern teológia és az új médiumok

Teleevangélisták mint az új amerikai keresztény médiakultúra

Az elektronikus egyháztól a politikai aktivistákig

Űrkorszak és világvégevárás

Digitalizáció és új média

Törzsi média – 21. század

Felhasznált irodalom

7. fejezet – Mártonffy Balázs: Az evangéliumi keresztények hatása a külpolitikára, különösen az izraeli kapcsolatokra

Bevezetés

Az Egyesült Államok külpolitikája mint küldetéstudat

Az Egyesült Államok külpolitikájának két elemzési kerete

Az Egyesült Államok Izrael-politikája

Az amerikai evangéliumi mozgalom Izrael-politikája

Az Izrael-lobbi befolyása az Egyesült Államok Izrael-politikájára

Összegzés

Felhasznált irodalom

8. fejezet – Csizmazia Gábor: Küldetés – Az evangéliumi keresztények szerepe a „demokráciaexportban”

Bevezetés

Az evangéliumi keresztények és az amerikai külpolitika

Elméleti kontextus

Történeti háttér

Értékalapú ügyek: vallásszabadság, emberi jogok és demokrácia

Vallásszabadság

Emberi jogok

A demokráciaexport és dilemmái

Felhasznált irodalom

Előszó

Jelen kötetünk egy, a hazai közönség előtt kevéssé ismert téma bemutatását tűzte ki célul: az amerikai evangéliumi mozgalmat kívánjuk bemutatni társadalmi, politikai, kulturális és teológiai aspektusokat vizsgálva. Az amerikai evangéliumi mozgalom egy-egy szűk részével bizonyosan gyakran találkozik az olvasó, viszont itt mi egy, a mozgalmat keretbe helyező, átfogó és összefoglaló könyvet készítettünk el. Terjedelmi okokból a kifejtés nem lehetett teljes, mégis úgy gondoljuk, hogy egy olyan könyvet adunk leendő olvasóink kezébe, amely a leglényegesebb és legmarkánsabb vonatkozásait feltárja az itthon eddig kevéssé kutatott területnek.

Az amerikai evangéliumi mozgalom egy rendkívül szerteágazó, számos irányzatot magában foglaló csoportot jelöl, amelynek tagjai a kezdetektől markáns teológiai, társadalmi és politikai nézetekkel rendelkeznek. A mozgalom története bizonyítja, hogy rendkívüli rugalmasság, megújulási képesség jellemzi. Annak ellenére, hogy számos alkalommal prognosztizálták megszűnését, erre sorozatosan rácáfolt, így napjaink Amerikájának továbbra is meghatározó, befolyásos világnézeti csoportja. Hatása elvitathatatlan az amerikai politikai és társadalmi rendszernek, magának az amerikai történelemnek az alakításában, s globális kapcsolatrendszerét is tekintetbe véve kijelenthetjük, hogy a 21. század körülményei között is érdemes tárgya a tudományos alapossággal végrehajtott elemzéseknek. Nyugati világunk jelenlegi formájában bizonyosan nem létezne nélküle, s a jövő kihívásait tekintve megállapíthatjuk: a zsidó-keresztény értékrend fennmaradásában továbbra is meghatározó szerep hárul rá.

Ma már Magyarországon is közismert tény, hogy az Amerikai Egyesült Államok a nyugati kultúrkörön belül az egyik, ha nem a legvallásosabb ország, így a kötetben bemutatjuk, hogy az amerikai politikai rendszer értelmezéséhez is elengedhetetlen a vallás figyelembevétele. Az amerikai identitásban és küldetéstudatban az amerikai evangéliumi mozgalomban is fellelhető értékeket figyelhetjük meg, kiemelten az amerikai külpolitika irányainál, illetve ezek változásánál. Ez az evangéliumi hatás már az Egyesült Államok alapításakor is jelen volt, és azóta váltakozó intenzitású befolyást gyakorol az Egyesült Államok külpolitikájára. Az amerikai evangéliumi mozgalom értékei egyfajta amerikai küldetéstudattal azonosulnak, mivel az Egyesült Államok identitásképének integráns eleme az amerikai különlegességtudat (American exceptionalism). Mindemellett az Egyesült Államok legfőbb vezető politikusai számára fontos a vallás és a vallási hovatartozás, és az amerikai evangéliumi egyházak már jó ideje komoly hatást gyakorolnak az amerikai politikai létre, kezdve az elnökökkel.

A modern evangéliumi keresztények politikai aktivitása kiemelkedő. Látványos fellépésük az 1960–70-es évek társadalmi-kulturális, valamint politikai és jogi változásaira (a szexuális forradalomra, a vietnámi háború és a Watergate-ügy körüli politikai vitákra, illetve polgárjogi fejleményekre) irányuló reakcióként fogható fel. Bár az evangéliumi keresztényeket leginkább az amerikai konzervatív és jobboldali politikai erőkkel szokás társítani, ez csak részben állja meg a helyét. A modern evangéliumi keresztények politikai-ideológiai orientációját alapjaiban meghatározzák a Biblia tanításaiból levezetett erkölcsi elvárásokra helyezett súlypontok: míg jobboldali szárnyuk szűkebb és a mai politikai kontextusban konzervatívnak mondott értékeket tart figyelmének középpontjában, addig baloldali szárnyuk alapvetően a progresszív témákkal, problémákkal foglalkozik.

Az evangéliumi keresztények csoportja a közhiedelem szerint az átlagosnál is kevesebbet foglalkozik a külvilággal, és ha mégis, akkor inkább elszigetelődéspárti. Csakhogy nem egységes tömb, ugyanis míg jobboldali szárnyát főleg a hazai társadalmi és kulturális vitákban is előtérbe helyezett témák (például az abortusz) foglalkoztatják, addig baloldali szárnyának fókuszában szélesebb, a nemzetközi politikához közvetlenebb módon kapcsolódó témák (például a háború) találhatók. Mindemellett az evangéliumi keresztények külpolitikai érdeklődése gyakran e témákon belül felmerülő esetekre korlátozódik, vagyis aktivitásuk egy átfogó világkép kifejtése helyett többnyire csak egy-egy konkrét ügyben folytatott kampányban ölt testet. Mindazonáltal e társadalmi csoport az elmúlt évtizedekben számos alkalommal kivette részét az amerikai külpolitika formálásából, elkötelezett és eredményes fellépést tanúsítva a szabadság és az emberi jogok nemzetközi helyzetének javításában.

Az Egyesült Államokban az abortusz szabályozásának ügye több évtizedes múltra tekint vissza, és egy mindmáig ellentmondásos kérdésként van jelen a közéletben. Az ügyben jogi mérföldkőnek számító 1973-as Roe v. Wade jogesetben hozott legfelsőbb bírósági döntésig bezárólag az életpárti mozgalom élvonalában római katolikusok és demokraták álltak, mára azonban szerepüket a Republikánus Párttal szorosabb kapcsolatot ápoló evangéliumi keresztények vették át. Az abortusz- és az életpárti aktivisták küzdelme politikai és jogi síkon zajló vitákban ölt testet, helyszínei pedig kiterjednek az abortuszklinikák és válságterhességi központok bejárataitól kezdve az állami és szövetségi törvényhozáson át az elnökválasztásokig és a Legfelsőbb Bíróság elé került jogi perek világáig. Ennek megfelelően a több szinten zajló vita rendkívül intenzív, a témára irányuló politikai figyelem pedig az elmúlt években tovább fokozódott.

Az amerikai jövő teljesen nyitott, azonban jelenleg elképzelhetetlen az evangéliumi hatás és karakter nélkül. A 21. század evangéliumi karaktere nem egy felekezet, nem is egy koherens keresztény tradíció, hanem leginkább egy igen összetett és fluid mozgalom, biblikus társadalmi törzsek plurális identitása, amelynek egyik legmeghatározóbb vonása a kereszténység megújításának a szándéka és a (neo-) protestáns küldetéstudat beteljesítése. Ennek ellenére, ahogy a múltban sem, úgy valószínűleg a jövőben sem egy konkrét társadalmi irányzat vagy tradíció víziója szerint kell az amerikai folytatást elképzelni, hanem inkább a meglévők metszetében, okos dinamikájában, amelyben maga a (neo-) evangéliumi tradíció komoly erőforrásokkal és tartalékokkal rendelkezik. Mi több, ezt a közös metszetet politikai oldaltól függetlenül egy evangéliumi (jót váró) jövőkép jellemzi, amely töretlenül hisz az amerikai nemzet nagyságában és küldetéstudatában.

Budapest, 2021. október 31.

A szerzők

1. fejezet

Kaló József

Az evangéliumi kereszténység történelmi gyökereitől napjainkig

Teológiai, társadalmi és politikai meghatározottsága

A téma fókuszának meghatározása máris bővebb magyarázatot igényel. Ugyanis az evangéliumi kereszténység nem írható le egyetlen frappáns definícióval, határai nem vonhatók meg megkérdőjelezhetetlenül, tudniillik az evangéliumi kereszténység nem felekezeti hovatartozást jelent. Az evangéliumiság – híveinek többsége számára – nem elsődleges identitás. Nagyon kevés ember tér meg az „evangéliumiságra”. A legtöbben Jézushoz térnek, majd hitüket az evangéliumi katekézis, a közösség és a szellemi gyakorlat révén tartják fenn.[1] Amikor tehát evangéliumiságról beszélünk, akkor a dolgok valóságát próbáljuk leírni úgy, hogy valamilyen rendet teremtsünk az impulzusok és szervezetek sokrétű, összetett halmazában. Ehhez rögtön hozzá kell tennünk, hogy egy folyamatosan változó, nehezen körülhatárolható fogalommal van dolgunk, amely más keresztény „-izmus”-októl – például katolicizmus, presbiterianizmus, anglikanizmus – eltérően soha nem is volt klasszikus „-izmus”, hanem a változó mozgások, az ideiglenes szövetségek és egyes kiemelkedő teljesítményt nyújtó személyek tevékenységének a hatása jellemezték.[2]

Itt kell megjegyeznünk, hogy a magyar szakirodalomban feltűnik az „evangelikalizmus” fogalom használata, azonban ez meglehetősen idegennek tűnő kifejezés nyelvünkben, ráadásul a fenti meghatározást figyelembe véve nem is túl szerencsés. Nem vetjük el teljesen (tekintettel az „evangelikál” teológiai fogalomra), azonban inkább törekedni fogunk az evangéliumi, evangéliumiság fogalmak használatára. A fogalom gyökere az evangélium, amely a görög εὐαγγέλιον szó latin nyelvű változata, s ’jó hír’-t, ’örömhír’-t jelent. Ezzel a szóval jelöljük az Újszövetség első négy könyvét, amelyek Jézus földi életéről, haláláról és feltámadásáról, valamint tanításairól szólnak, de az eredeti kifejezés az üdvösség örömhírét jelentette, azaz hogy Isten elküldte Fiát az ember bűneiből való megszabadítására, helyettesítő áldozatként. Egyszerű meghatározás szerint az „evangéliumi keresztények” fogalom tehát azokat a személyeket jelöli, akik magukévá téve az örömhírt, ennek megfelelően élve maguk is terjesztik, közvetítik azt felebarátaik felé.

Szakszerűbb, általánosan elfogadott definíció szerint azokat tekinthetjük evangéliumiaknak, akik az alábbi négy jellemző szerint határozhatók meg:

–konverzionizmus vagy másként a megtérés kulcsszerepe: az a hit, hogy az életet és az ember gondolkodását, cselekedeteit megtérés által meg kell változtatni;

–aktivizmus: az evangélium bizonyos erőfeszítésekben való kifejezése, például igehirdetés, azaz evangelizáció révén;

–biblicizmus: azaz a Biblia mint legfőbb tekintély előírásainak való engedelmesség egyéni és társadalmi szinten egyaránt;

–krucicentrizmus vagy keresztközpontúság: Krisztus keresztáldozatának hangsúlyozása.[3]

A fenti, alapvetően teológiai alapú definícióhoz rögtön hozzá kell tennünk, hogy az evangéliumi keresztény kifejezés nem kizárólag teológiai fogalmat jelöl, hanem legalább annyira vallásszociológiai, történeti, társadalmi és politikai fogalom is. Ez abból a felfogásból következik, hogy magát az evangéliumot nemcsak az egyéni lélek újjászületésének, hanem a társadalom és a kultúra megújítása isteni eszközének is tekintették.[4]

Ha a mozgalom kezdetét akarjuk megrajzolni, akkor egészen a reformációig kell visszamennünk, hiszen a 16. században Luther Márton tekinthető „az evangélium újra felfedezőjének”.[5] Míg a kereszténység a Közel-Keleten született, addig az evangéliumi kereszténység a reformáció utáni két évszázad transzatlanti összefüggésében alakult ki. A közvetlen gyökerek közül a puritanizmust kell megemlítenünk, amely a 17. századi Amerikában a legnagyobb vallási erővel bírt. A puritanizmus – a későbbi evangéliumi kereszténységhez hasonlóan – nem egy protestáns felekezet volt, hanem hozzáállás, hitrendszer, életforma. Ha felekezetileg kell meghatároznunk a puritanizmust, akkor elsősorban a kongregacionalista, a presbiteriánus, az anglikán, a baptista és a kvéker felekezeteket kell idesorolnunk, míg teológiailag a kálvinizmus alapján állt.[6]

A későbbi nemzedékek történészei és teológusai indokolatlanul monolit módon érzékelték a puritanizmust Amerikában, normatívnak tekintve a Massachusettset alapító szeparatista zarándokatyákat. A valóság egy nagyon változatos mozgalom volt, s ennek a sokszínűségnek a felismerése elengedhetetlen előfeltétele annak, hogy felmérjük azokat a különféle módokat, amelyekkel a puritán örökség hozzájárult az evangéliumi kereszténység megjelenéséhez.[7]

Nevük a latin purus, azaz ’tiszta’ melléknévből eredt, mert meg kívánták tisztítani egyrészt önmagukat, másrészt az anglikán egyházat és koruk társadalmát a romlottnak tekintett jelenségektől. Ebben a vonatkozásban máris nyilvánvaló evangéliumi történelmi előkép mivoltuk, hiszen markáns elképzeléseik voltak nemcsak teológiai kérdésekben, de koruk világának átalakításáról is, s mindezek mellett radikális aktivizmusuk is hozzájárult ahhoz, hogy üldözzék őket. Így váltak meghatározó szereplőivé az első brit gyarmatok (elsősorban Új-Anglia) megalapításának, s bár az Óvilágtól eltérően itt vallási pluralizmus uralkodott, a puritánok mégis nagy befolyásra tettek szert egészen a 18. századig.

Az amerikai puritánok magától értetődőnek tekintették, hogy a világi hatalomnak is Isten törvénye szerint kell működnie, ahogyan azt a Biblia kimondja.[8] Céljuk a tökéletes keresztény nemzet létrehozása volt, ezt tekintették isteni küldetésüknek. Szövetségi teológiájuk a kezdetektől meghatározta az Újvilág lakóinak gondolkodását, amelynek lényege, hogy mind egyéni, mind közösségi szinten szövetségre léptek Istennel (akárcsak az Ószövetségben Izrael), s az ehhez való hűséges vagy hűtlen mivoltuk fogja befolyásolni jövőbeli sorsukat, azaz áldottak lesznek vagy átkozottak. Ez a szövetségi teológia emberi, földi szintre leképezve része a Függetlenségi Nyilatkozatnak is, amely szerint a polgároknak joguk van fellázadni az alapvető szabadságjogokat megtagadó kormányok ellen. A feltételes hűség gondolata, a polgárok és az uralkodók közötti szerződés, amely érvényteleníthető, ha a kormány helytelenül viselkedik, az amerikai politikai gondolkodás sarokköve. A puritánok újradefiniálták az „egyházat” a kiválasztottak közösségévé, azok gyülekezetévé, akik megkapták az örök üdvösség ígéretét, cserébe azért, hogy elfogadják azt a küldetést, hogy Isten ügynökeiként járjanak el ebben a világban. A polgári társadalmakra kiterjesztett szövetség alapot biztosított az emberi kormányzáshoz. Amikor átkeltek az Atlanti-óceánon az Újvilág felé, a puritánok Izrael utolsó időkbeli népeként képzelték el magukat, újraalkotva a héber szövetséget. A híres Mayflower-szerződésben 1620-ban a zarándokok (a puritán gyülekezet) a Mayflower hajó fedélzetén ígéretet tettek arra, hogy Isten áldásáért cserébe szent, bibliai közösséget hoznak létre a pusztában.[9]

A puritán mozgalom küldetéstudatát leginkább John Winthrop (1587–1649) híres prédikációja fejezi ki. Winthropot a massachusettsi gyarmat első kormányzójának választották, még mielőtt a telepesek elhagyták Angliát, s később élete nagy részében többször újraválasztották ugyanerre a pozícióra. Fiatalként klasszikus puritán megtérést élt át, amelyben a saját méltatlansága miatti súlyos aggodalom és az Isten szentsége iránti félelem átadta a helyét a Krisztusba vetett szilárd bizalomnak és az Isten akaratának teljesítésére irányuló szilárd elhatározásnak. 1630-ban az Atlanti-óceánon áthaladó Arbella fedélzetén Winthrop prédikációt tartott, s úgy beszélt Massachusettsről, mint „hegyen épített városról” (utalás a jézusi példázatra, Máté 5,14), amelyet a világ figyelni fog, hogy a puritánok megfelelnek-e Isten szolgáiként elfoglalt magas elhívásuknak.[10] A későbbiekben az evangéliumiak is szívesen hivatkoztak Amerika keresztény alapítására s a hegyen épített város allegóriájára.

Az evangéliumi kereszténység másik gyökere a pietizmusban található meg. Ez a puritanizmushoz hasonlóan szintén nem felekezet, hanem mozgalom volt, amely az evangélikus egyház megújítását tűzte ki célul. A mozgalom atyja Philipp Jacob Spener (1635–1705) evangélikus lelkész volt, akinek 1675-ben kiadott Pia desideria (azaz Kegyes kívánságok) című könyve indította el a pietista mozgalmat. Ebben a művében Spener siralmas hanyatlást látott egyházában, s ennek okait a kellő egyházfegyelem és a szent papság hiányában jelölte meg. Arra törekedett, hogy megújítsa az evangélikus hagyományt, különösen a laikusok odaadó életének ösztönzésével, a szellemi életerő újjászületésével, kis összejövetelekkel (collegia pietatis) imádság és bibliaolvasás céljából annak érdekében, hogy valóra váljon a „minden hívő papsága”. Miután politikai támogatást kaptak a brandenburgi választófejedelemtől, az 1691-ben alapított Hallei Egyetem a pietizmusnak kulcsfontosságú tevékenységet és befolyást biztosított. A pietisták Halléban és másutt számos intézményt hoztak létre: iskolákat, kórházakat, árvaházakat, amelyek precedenst teremtettek az ambiciózus jótékonysági és társadalmi szerepvállaláshoz. A pietista befolyás más német evangélikus tartományokban is elterjedt, sőt kiterjedt a balti régióra és Skandináviára. Azonban az evangéliumi ébredés közvetlen előzményei nem annyira a hallei intézményesített, hivatalos pietizmusban, hanem a pietisták által befolyásolt népszerűbb mozgalmakban keresendők. Ebből a szempontból különösen jelentősek voltak a katolikus uralom alatt álló területeken üldözött protestáns közösségek Sziléziában, Cseh- és Morvaországban. Az innen elűzött protestánsok egy része az amerikai brit gyarmatokra menekült, s itt lettek hatással az amerikai evangéliumi kereszténység kialakulására. Ugyanakkor a pietisták közreműködése a korai brit evangéliumi mozgalom kialakulásában is jelentős volt.[11]

Az evangéliumi mozgalom bölcsőjét Nagy-Britanniában kell keresnünk, ugyanakkor megjelenésétől fogva szinte azonnal globálissá növekedett. Érteni kell ez alatt elsősorban az angol nyelvű kereszténység országait, azaz Nagy-Britanniát és gyarmatait, de mindezek mellett egyes német tartományokat, így Poroszországot is. Az evangéliumi mozgalom megindulását „ébredések” váltották ki. A szó egy nagyon összetett teológiai fogalmat jelöl, amely szinte azonnal társadalmi, politikai, gazdasági és kulturális hatásokat gyakorolt az általa érintett embereken keresztül. Charles Grandison Finney (1792–1875) amerikai presbiteriánusból kongregacionalistává lett lelkész, a később tárgyalandó úgynevezett „második nagy ébredés” vezéralakja megfogalmazásában „az ébredés a hívők megújulását, föléledését, s az Istentől távol lévők megtérését jelenti. Ha a hívők felébrednek álmukból, a világ megtérésére sem kell sokáig várni”.[12] Az 1730-as években kibontakozó amerikai nagy ébredéshez hasonló ébredések már korábban is történtek, például a presbiteriánusok között az 1620–30-as években Skócia délnyugati részén és Ulsterben, az 1690-es években a Connecticut-völgyben, 1708-ban Sziléziában, 1713-ban Walesben, 1720-ban Csehországban, 1727-ben a herrnhuti közösségben, 1731-ben a salzburgi protestánsok körében s az 1730-as években Nagy-Britanniában. Ennek ellenére mind mennyiségileg, mind minőségileg más volt az 1730-as és 1740-es évek globális újjáéledése, amelynek részét képezte az amerikai nagy ébredés is. A kitörések puszta száma és földrajzi kiterjedése azt az érzést keltette a résztvevőkben, hogy valami új és jellegzetes történik.[13]

Amerikában a gyújtópont az 1734–1735 telén Northamptonban (Massachusetts gyarmat) tapasztalt ébredés volt, amelynek lefolyását a város lelkésze, Jonathan Edwards (1703–1758) dokumentálta Isten meglepő munkájának hű elbeszélése (1737) című művében. A Northamptonban, majd más városokban is lezajlott hasonló események hatásai a különálló, egymástól távol eső jelenségeket egymással összefüggő evangéliumi mozgalommá alakították. Ehhez szükség volt az 1735-ben az angliai Oxfordban megtért George Whitefield (1714–1770) fellépésére is, aki 1737–38-ban követte az angliai ébredés vezéralakjainak számító John és Charles Wesley-t Amerikába (mindhárman a metodizmus meghatározó alakjai is voltak egyben). Whitefield második amerikai útján (1739–41) bejárta a gyarmatokat, az északi Bostontól a déli Savannah-ig, óriási tömegeket vonzott, és intenzív lelki és érzelmi válaszokat kavart. Az ébredés rohamos tempóban terjedt a gyarmatokon (is), és Bostontól Charlestonig nemritkán többezres tömegek vettek részt (egyedül Bostonban 23 ezer ember, ami több volt, mint a város akkori teljes lakossága) a szabadtéri igehirdetéseken, ahol a nemi és etnikai választóvonalak is megrepedezni látszottak, hiszen nők és férfiak, fehérek és indiánok, britek, hollandok és egyéb bevándorlók vegyesen tódultak a rendezvényekre.[14] A nagy ébredés sikerének egyik magyarázata, hogy az egybeesett a nyugati társadalomban bekövetkezett jelentős strukturális változásokkal, a felgyorsuló népességnövekedéssel és egy új középosztály kialakulásával, amely leleplezte a hagyományos államegyházak képtelenségét az emberek lelki szükségleteinek kielégítésére, és teret adott az önkéntes mozgalmaknak, amelyek az ébredésből fakadtak. Összefüggés alakult ki a felvilágosodás kulturális áramlataival is, különösen annak hangsúlyozásával, hogy a személyes tapasztalat a megbízható tudás elengedhetetlen alapja, ami összhangban van a megtéréssel és üdvbizonyosággal kapcsolatos evangéliumi fő gondolattal. A nagy ébredés tartós hatással volt az amerikai kultúrára, a vallásra, a társadalmi szervezetre és a politikára. Mivel kommunikációs és ideológiai kapcsolatot teremtett a gyarmatok között, így egyesek az amerikai nacionalizmus megszületését is a nagy ébredéshez kötik, amelynek jelentősége a harminc évvel később kibontakozó amerikai függetlenségi háborúban mutatkozott meg.[15]

A globális ébredési mozgalommal együtt született meg az evangéliumi mozgalom is, amelynek két fő kérdése születése pillanatában az volt, hogy

–milyen teológiai keretet kell használniuk az újjászületésről és az Istennel való személyes kapcsolatról alkotott közös tapasztalataik értelmezéséhez;

–a meglévő egyházi struktúrákon belül kell-e dolgozniuk, vagy létre kell hozniuk újakat, esetleg meg kell próbálniuk mindkettőt?

Bár az 1740-es éveket követően alábbhagyott az ébredési mozgalom, a főszereplők számára a teológia és az egyházi szervezet öröklött struktúráján belüli új mozgalom fenntartása volt a kihívás. A folyamat megosztónak bizonyult mind az evangéliumiság, mind az Atlanti-óceán mindkét oldalán meglévő egyházi élet szövete szempontjából. A korai evangéliumiak általában a meglévő egyházak újjáélesztésében, nem pedig a tőlük való elszakadásban látták a feladatukat. Új egyházként jelent meg a metodizmus, amely egyre jelentősebb befolyást gyakorolt Amerikában.[16]

Annak meghatározásakor, hogy mi különbözteti meg az evangéliumiakat a többi protestánstól, külön figyelmet kell fordítani arra, ahogyan buzgóságot és energiát keltettek mások üdvösségével kapcsolatban. Az evangéliumiak azt hitték, megbízatásuk Istentől van, hogy terjesszék azt az örömhírt, amellyel az eredendően bűnös emberek megmenthetők a Jézus Krisztusba vetett személyes hit által. Az arminiánus John Wesley elhíresült soraiban azt írta, dacolva az angol egyház parokiális rendszerének korlátaival: „Parókiám az egész világ.” (Az arminianizmus követői elvetették az eleve elrendelés – predesztináció – kálvini értelmezését, és az ember üdvösségében a személyes döntés felelősségét hangsúlyozták. Ezért is voltak olyan aktívak az evangélium terjesztésében, hiszen minden embernek hallania kellett azt, hogy meghozhassa a megfelelő döntést. Ráadásul, ha mindenkinek saját felelőssége van, akkor Isten előtt ebből a szempontból is mindenki egyenlő.) A korai amerikai evangéliumiak különböztek a protestantizmus korábbi formáitól azáltal, hogy drámaian megnövelték a hangsúlyokat az ébredés időszakaira, a Szent Szellem kiáradására, valamint a megtért bűnösökre vonatkozóan, akik személyesen tapasztalták meg Isten szeretetét. Ennek az aktivizmusnak volt köszönhető, hogy azonnal átlépték a társadalmi és kulturális határokat: szabadtéri összejöveteleiken és missziós útjaikon megcélozták a társadalom alsóbb rétegeit is (például bányászok, utcai árusok), ezzel párhuzamosan pedig törekedtek arra is, hogy a befolyásos társadalmi osztályok megtérésével szélesebb szellemi átalakulást érjenek el. A kor felfogásával élesen szembement az is, hogy a nők meghatározó szerepet játszottak a korai ébredési mozgalmaktól kezdve, és a korai metodizmus helyi szintű szervezésében is.[17]

Ahogy erre fentebb már utaltunk, Amerikában az evangéliumiak korán elkezdték átlépni a faji és etnikai határokat, hogy megtérésre vezessenek személyeket az őslakosok és az afroamerikaiak közül is. Az 1740-es évek elején a Long Island-i ébredések jelentős hatást gyakoroltak az indiánokra. A megtértek közé tartozott a mohegán Samson Occum (1723–1792), aki később saját népének misszionáriusává vált. 1740 januárjában Whitefield nyílt levelet intézett a déli gyarmatok lakóihoz a rabszolgákkal való bánásmódjukról. Fenntartotta a rabszolga-kereskedelem erkölcsi megítélését, de elítélte mind a rabszolgák fizikai bántalmazását, mind a lelki bántalmazást. Jóllehet mind Whitefield, mind Edwards tartott rabszolgákat, a feketék evangéliumiak általi elfogadása tényleges és potenciális testvérekként Krisztusban, a közös emberi mivolt felismerése és alapvető kiindulópontja volt a rabszolga-kereskedelemmel és végül magával a rabszolgasággal szembeni későbbi evangéliumi ellenállásnak. A század vége előtt kifejezetten afroamerikai gyülekezetek kezdtek kialakulni, ezek közül az első George Liele (~1750–1828) gyülekezete volt Savannah-ban, amelyet 1775-ben alapítottak.[18]

Az amerikai evangéliumi mozgalom másik nagy hulláma az úgynevezett második nagy ébredéshez kapcsolódott, amely az 1780–90-es években bontakozott ki. Az 1775–1783-ig tartó amerikai függetlenségi háború megzavarta az evangéliumi mozgalom transzatlanti szerkezetét, és gyengítette az Európával fennálló kapcsolatokat, amelyek annyira fontosak voltak korábban, az első nagy ébredés során. Az evangéliumi mozgalom térnyerésének drámai felgyorsulása az 1790 utáni években következett be. Mielőtt ennek részleteire rátérnénk, meg kell említenünk az amerikai függetlenségi háború egyik fontos vívmányát, amely közvetett módon elősegítette az amerikai evangéliumi kereszténység terjedését. Philadelphiában 1787. szeptember 17-én elfogadták az Egyesült Államok alkotmányát, amely új nemzetet teremtett, s később, az 1791-ben ratifikált I. alkotmánykiegészítéssel szigorúan elválasztotta az egyházat és az államot, termékeny talajt teremtve az evangéliumi intézmények sokaságának virágzásához.[19]

A 18. század végétől a 19. század első feléig az evangéliumi terjeszkedésnek három fő dimenziója volt. Először is óriási növekedés volt tapasztalható a metodizmusban, másodszor a meglévő felekezetek evangelizálása is tovább folyt, harmadszor pedig az önkéntes társaságok növekedése, amelyek kiegészítették az egyházak munkáját a misszió és a társadalmi szerepvállalás sajátos formáinak előmozdításával. A mozgalmat az alulról jövő dinamizmus jellemezte, nem pedig a központi irányítás, az önkéntesség állami ellenőrzéstől vagy pénzügyektől független specifikus alkalmazása.

Az Egyesült Államok lakossága 1790-ben közel négymillió főt tett ki, közülük megközelítőleg 58 ezer fő volt metodista felekezetű. A metodizmus ezt követő látványos terjeszkedése az evangéliumi önkéntes szellem legdrámaibb megnyilvánulását bizonyította. 1800-ban 65 ezer amerikai metodistát tartottak nyilván, 1820-ban 257 ezret, 1850-ben pedig számuk már 1,185 millióra nőtt. Ez a növekedés lényegesen meghaladta a teljes népesség ugyancsak nagyon gyors növekedését: 1851-ben a metodista gyülekezetek tagjai az Egyesült Államok lakosságának 5,1 százalékát tették ki. A számok akkor válnak igazán érdekessé, ha rögzítjük: ezek csak az egyházi tagokra vonatkoznak. Ebben az időszakban ugyanis a gyülekezetek látogatottsága jelentősen meghaladta a hivatalos tagságét, körülbelül három-négyszeresen. A 19. század közepére a metodizmus az Egyesült Államok legnagyobb felekezeti csoportjává vált, az egyháztagok több mint 34 százalékával. A metodizmus ebben az időszakban képes volt elérni a társadalom peremére szorulókat függetlenül attól, hogy fizikailag távol voltak-e más települési központoktól vagy istentiszteleti helyektől, mint az amerikai határvidék (frontier) telepesei. A tábori találkozók intézménye például – amelyeken a hatalmas területekről érkező hívek gyűltek össze egy központi helyen többnapos prédikációra, buzdításra és közösségre – a becslések szerint 1815-re az Egyesült Államokban évente egymillió embert vonzott.[20] 1850-re ugyanannyi metodista lelkipásztor szolgált az Egyesült Államokban, mint ahány tagja volt a haderőnek. Ulysses S. Grant (1822–1885), az amerikai polgárháború hőse és az Egyesült Államok 18. elnöke mondta, hogy három nagy párt van az Egyesült Államokban: a republikánusok, a demokraták és a metodista egyház.[21]

Az 1790-es évektől a hagyományos protestáns felekezetekben az evangéliumiak már nem pusztán zavaró kisebbségnek számítottak, hanem domináns csoportosulássá váltak, amelyet már nem lehetett figyelmen kívül hagyni vagy marginalizálni. A metodizmus térnyerése és a meglévő felekezetek evangelizálódása mellett az evangéliumi növekedés harmadik fő árama az önkéntes társadalmak tömegei voltak, amelyek Nagy-Britanniában az 1780-as évektől, Észak-Amerikában pedig az 1810-es évektől kezdtek fejlődni. Ezek közül a legjelentősebbek a napi vagy vasárnapi iskolai oktatást népszerűsítők; a Biblia és más vallási irodalmak (például traktátusok) kiadásával és terjesztésével foglalkozó személyek; a hazai missziós társaságok; a sajátos erkölcsi elveket hirdető (például alkohol- vagy prostitúcióellenes) társaságok; és végül a szegények támogatása iránt elkötelezettek. Az oktatással kapcsolatos evangéliumi elkötelezettség abból fakadt, hogy megérezték a műveltség felszabadító erejét, a bibliaolvasás elengedhetetlen feltételét. Az evangéliumi struktúrák és szervezetek puszta sokszínűsége biztosította széles körű és átfogó jelenlétüket az amerikai társadalomban, és sokszor egymást is átfedő tevékenységük segített az evangéliumi közösségi identitás fenntartásában.[22]

A 19. század közepére az amerikai társadalom legfontosabb kulturális intézményeit az evangéliumiak irányították, akik a közélet erkölcsi diskurzusát is meghatározták. Azonban a század tudományos és társadalmi folyamatai hatni kezdtek a hitéletre is. Ez elsőként a biblicizmust kezdte ki. A reformáció óta a Biblia jelentette a protestánsok legfőbb támaszát, a Szentírásnak abszolút elsőbbséget tulajdonítottak. Az 1820–30-as években az új szentírástudomány egyik megalkotója a német Friedrich Schleiermacher (1768–1834) volt, aki lehetségesnek tartotta egy véglegesen érvényes teológia megvalósítását, amelyet folyamatosan és szüntelenül megújít a tapasztalat. Véleménye szerint a dogma nem abszolút ismeret, hanem inkább a történelem eseményeinek leképeződése; a kinyilatkoztatás a számtalan egyéni istenfogalom összessége; a keresztény hit tételei pedig nem bizonyosságok, hanem a jámborságot és kegyességet támogató gondolatok. A német bibliakriticizmus módszeresen szétszedte a Bibliát, a tudományosan nem igazolható csodákat például puszta allegóriának minősítette. Több liberális teológus már Krisztus szűztől való születését és feltámadását is megkérdőjelezte. Ugyancsak nagy hatást váltott ki 1859-ben a Charles Darwin (1809–1882) tollából származó A fajok eredete című munka, amely a Biblia szó szerinti értelmezésén alapuló teremtéstörténettel kapcsolatban vetett fel kérdéseket. A konzervatív keresztények mindezt a hitük alapjai elleni nyílt támadásként értékelték.[23] Fontos azonban rögzíteni, hogy a közhiedelemmel ellentétben az evangéliumi keresztények nem váltak tudományellenessé, a történet összetettebb: amikor a tudomány hasznosnak bizonyult számukra, az evangéliumiak melegen támogatták, és állításaikat alátámasztó bizonyítékként építették be írásaikba és prédikációikba.[24]

A 19. század közepén született meg az evangéliumi mozgalmon belül az úgynevezett diszpenzációs teológia (más néven diszpenzációs premillenizmus). Ennek szülőatyja az angol-ír John Nelson Darby (1800–1882), egy eredetileg anglikán lelkipásztor, később a Plymouth Brethren egyház egyik alapítója, majd az abból kivált Exclusive Brethren megalapítója volt. Darby hitt a Biblia szó szerinti értelmezésében, s egy teljesen komplex eszkatológiai rendszert alkotott. Darby az emberi történelem egyes spirituális korszakait, diszpenzációit különböztette meg. Összesen hét nagy korszakot jelölt meg, s a jelent a hatodik korszakként, a kegyelem korszakaként jellemezte, amely Krisztus feltámadásával vette kezdetét. E korszakban, azaz jelenünkben a hívők legfontosabb feladata az evangélium terjesztése és a felkészülés Krisztus visszajövetelére (ez lesz a hetedik korszak), amely bármikor bekövetkezhet. Ez a teológia azért volt különösen vonzó az amerikai evangéliumiak számára, mert magyarázatot nyújtott arra, hogy miért nem valósult meg a 19. század elején oly magabiztosan megjósolt Krisztus ezeréves királyságának eljövetele. Ahelyett, hogy a társadalom javítását kereste volna, a diszpenzációs teológia ragaszkodott ahhoz, hogy a világ egyre rosszabbá és bűnösebbé válik, s csakis Jézus közelgő visszatérése kínálja az egyetlen menekvést a várható csapások alól. Az igazi hívők ugyanis a nagy nyomorúság bekövetkezte előtt el fognak ragadtatni (azaz Isten természetfeletti módon magához veszi gyermekeit, ahogyan a Biblia írja: „Ezután mi következünk, akik akkor még életben leszünk. Feltámadott testvéreinkkel együtt az Úr fölemel magához bennünket a felhőkön a magasságba. Együtt fogunk mindannyian szemtől-szembe találkozni az Úrral fönt, a levegőben. Ettől a pillanattól fogva pedig mindörökké együtt fogunk lakni Urunkkal!” 1 1. Tesszalonika 4,17[25]). A diszpenzációs elmélet hamar igen elterjedtté vált (főként a fundamentalisták előfutárai körében), hiszen az emberi történelem aktuális eseményeire adott egyfajta magyarázatot a bibliai próféciák értelmezése révén, az átlagember számára is közérthető formában.[26]

Bizonyos szempontból szakaszhatárt jelentett az amerikai evangéliumi mozgalom történetében a polgárháború kirobbanása és lefolyása. A kortársak és az utódok képzeletében is élt egy szoros összefüggés az evangéliumi gondolat és az abolicionizmus szoros összefüggéséről, mint amely a háború egyik kiváltó oka volt. Ezt a benyomást erősítette az a tény, hogy amikor a kortársak az 1850-es években Amerikára gondoltak, két név került előtérbe: Abraham Lincolné (1809–1865) és Harriet Beecher Stowe-é (1811–1896). Lincoln elkötelezett népszerűsítője volt egy felemelkedőben lévő amerikai polgári vallásnak, amely részben evangéliumi nyelvezetet használva egyesítette az egyre inkább szétszakadó, de mégis expanzív nemzetet. Stowe pedig az evangéliumi szerzője volt a Tamás bátya kunyhója (1852) című abolicionista történetnek, amely sokáig az amerikai történelem legkelendőbb regénye maradt. Amikor ketten találkoztak a Fehér Házban, Lincoln állítólag a következő szavakkal üdvözölte Stowe-t: „Szóval maga az a kis nő, aki azt a könyvet írta, amely ezt a nagy háborút okozta.” Továbbra is a vallás adta a gerincét a szétszakadóban lévő Amerikának, intézményeket, sajtóorgánumokat, jóléti támogatást és közéleti ideológiákat biztosított ott, ahol minden más csak részleges vagy ellentmondásos volt. A romantikus, újságírói evangéliumi prédikáció, amelyet Stowe édesapja, Lyman Beecher (1775–1863) alakított ki, olyan műfaj volt, amelyet szélesebb körben alkalmaztak a megváltó cél amerikai keresésére a szószékről és a sajtóból szerte az országban. Ez nemcsak az emberek rabszolgasághoz való hozzáállását alakította, hanem a korábbi evangéliumi reformokat összekapcsolta a globális emberi jogi kampányokkal.[27]

A polgárháború alatt a konföderáció haderejében sajátos ébredési hullám söpört végig: a legnagyobb ébredés Lee tábornok virginiai hadseregében kezdődött 1862 második felében, a csúcspontot a gettysburgi csata (1863. július 1–3.) után 1863 nyarától a következő év tavaszáig érte el, és 1864-től csökkenő mértékben ugyan, de egészen a polgárháború végéig, 1865 áprilisáig tartott. Becslések szerint a megtértek száma elérte a 150 ezer főt, amely figyelemre méltó szám, hiszen a déli haderő létszáma 1863-ban érte el csúcsát 464 ezer fővel, és a polgárháború egész ideje alatt összesen egymillió fő szolgált a konföderációs haderőben. A kortárs déli irodalmat áthatják az imák, szellemi szükségszerűségük a veszély érzéséből származott. Az emberek azt akarták, hogy fiaik megmeneküljenek, úgy érezték, hogy a halál a küszöbön áll, és hogy a Krisztus nélküli halál félelmetes dolog. Ehhez járult annak tudata, hogy ők a gyengébb erők részei egy hatalmas ellenség ellen, így győzelmeik és vereségeik váltakozása hangsúlyozta az isteni segítség szükségességét. A nyilvános böjtöket és imákat a kormány rendelte el, és gyorsan követték egymást. A polgárháború lezárulásával a hazatértek továbbra is folytatták mélyen hívő életmódjukat, így a konföderációs ébredésnek hosszú távú hatása és szerepe volt az úgynevezett Bibliaövezet kialakulásában, amely térképen ábrázolva alapvetően a déli államokat fedi le. Maga a kifejezés azonban jóval később, 1924-ben született, Henry Louis Mencken (1880–1956) egy a Chicago Daily Tribune-ben megjelent írása nyomán.[28]

A belső zűrzavar és a folyamatos belső bővítési lehetőségek késleltették az Egyesült Államok globális politikai hatalomként való megjelenését a 19. század végéig. Addigra azonban már fontos globális gazdasági hatalommá alakult, amelynek középpontjában a nagy kikötővárosok (mint például New York) és a belvízi szállítási csomópontok (például Chicago) álltak. Az európai országok örökölt rendszereitől eltérően az amerikai társadalom az új kezdetek, a gazdasági jólét és a fejlődés kiterjedt reményére épült, amelyet az emberi történelem legnagyobb migrációs hulláma hajtott. Évtizedekig évente több mint negyedmillió ember telepedett le az Egyesült Államokban. Az új, emberektől hemzsegő, tömegfogyasztású városok ironikus módon gyümölcsöző melegágyat teremtettek a hit számára. Az amerikai „reménytársadalom” azonban nem volt homogén keresztény; a multikulturális nemzet 1776 és 1865 között egy erőteljes polgári vallást kovácsolt, amely magában foglalta az evangéliumi kereszténységet, de nem részesítette azt feltétlen előnyben. Az erőteljes materializmus potenciális amoralitását az úgynevezett „vasútbárók” felemelkedése bizonyította. Ez a korrupció volt a „fordított oldala” annak a dinamikus pragmatizmusnak, amely az amerikai evangéliumiak kezében a pénzt „erősen erkölcsi” erővé változtatta. A transznacionális, felekezetek közötti evangéliumi mozgalom erkölcsi helyet biztosított, amelyben az anyagiak spirituálissá való átalakulása a templom falain keresztül történhetett, hogy „a gonosz Mammon teljesen szent lehessen”.[29]

Ebben a társadalomban a gazdasági tőke szimbolikus tőkévé válhat a „Teremtés”, az „Új Izrael”, az „Isten népe” erőteljes konvergenciája révén, amelyek a 19. századi amerikai kozmoszt benépesítették. A kor egyik szimbolikus evangéliumi szereplője John Wanamaker (1838–1922), aki szigorú evangéliumi környezetben nőtt fel. 1857-ben a philadelphiai Fiatal Férfiak Keresztény Egyesületének (YMCA) első fizetett titkára lett; 1861-ben saját üzletet alapított, amely 1880-ra az Egyesült Államok legnagyobb kiskereskedelmi létesítménye volt. Wanamaker a kereskedelmi hajtóerő és a személyes jámborság energikus amerikai fúzióját példázta, amely a kereskedelem és a keresztény közösség révén javítani kívánta az emberek életét. Pénzével megtermékenyítette a missziós társaságokat, a YMCA-t, a nemzetközi vasárnapi iskolai mozgalmat, a Penny Savings Bankot a marginalizált városi dolgozók számára, D. L. Moody és Billy Sunday kampányait és népszerű magazinokat a Sunday School Timestól a Ladies’ Home Journalig. Benjamin Harrison elnök alatt postaügyi miniszterként szolgált (1889–1893). Wanamaker megpróbálta újraegyesíteni a hitet és a világi hivatást, és az „Újszövetség aranyszabályát” példával szemléltetni mint az üzlet aranyszabályát.[30]

A korszak legnagyobb hatású amerikai evangélistája Dwight Lyman Moody (1837–1899) volt, aki élete során több mint 100 millió embernek prédikált, mintegy egymillió döntést látott meghozni Krisztus mellett, és az úgynevezett „aranykor” egyik legismertebb és legszélesebb körben idézett embere lett. Egyházi szolgálatát Chicagóban kezdte, majd evangélistaként számos vidéket bejárt, és többször Nagy-Britanniába is keresztes hadjáratokat vezetett, ahogyan a korszakban nevezték az evangélista missziókat – Londonban például 2,5 millió embernek szolgált egy húszhetes időszak alatt. Kiválóan használta a médiát, szinte mindenütt jelen volt a nyomtatott sajtóban. A templom, a gyülekezeti összejövetelek mint színház és mint esemény Moody révén a 20. század evangéliumi szolgálatának szokásos eszközévé váltak. Európai szolgálata enyhítette az Amerika-ellenességet megkönnyítve az utat a jövőbeli kulturális és teológiai eszmecserékhez. Moody abban is hagyományt teremtett, hogy 1886-ban megalapította magán-bibliafőiskoláját, a Moody Bible Institute-ot (1899-ben lett ez a hivatalos neve) Chicagóban. Ez a főiskola vált az evangéliumi misszionáriusképzés fellegvárává, valamint támogatta egy evangéliumi rádióhálózat kiépülését is.