A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Intention (The Montgomery Family Series 3.), 2019

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

A bűnös (Alvilági játszmák 4.), 2022

A megtört (Alvilági játszmák 5.), 2023

Az örökös (A Price dinasztia 1.), 2023

A csábító (A Price dinasztia 2.), 2023

Az elbűvölő (A Price dinasztia 3.), 2024

Vágyódás (Montgomery testvérek 1.), 2024

Feloldozás (Montgomery testvérek 2.), 2025

in·ten·tion: a novel

Copyright © 2019 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover Photographer: Specular Photography

Cover Model: Olly Hines

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-06-9

Liviának.
Köszönöm, hogy mindig hittél bennem.

kötődés fn szoros érzelmi kapcsolat; az a tény, ill. állapot, hogy valaki vagy valami kötődik valaki vagy valami máshoz

Sok hibát vétettem életemben,
de ha
minden hibám
az itthez
és a mosthoz
vezetett,
amiben rád találtam,
megbocsátom magamnak
mind.

K. Towne Jr.

Első fejezet

NATHANIEL

Saint-Tropez

A fenébe, de bársonyos!

Semmi sem überelheti az első italt egy ilyen éjszakán.

Ahogy lecsúszik a torkomon, utat perzsel magának a gyomromig. Végtelen lehetőségekkel kecsegtet, és ebben a pillanatban bármi lehetséges.

Itt vagyok Saint-Tropez legmenőbb klubjában a legjobb cimborámmal, Oliverrel. Úszunk a piában. Zsizsegnek körülöttünk a nők. Ennél már nem is lehetne szebb az élet. Na jó, talán egy szopás még emelhetne az est fényén.

Sanda mosolyra kunkorodik a szám, amikor végignézek a mellettem ülő szőkén. Pont a zsánerem – magas, karcsú, egyenesen egy magazin címlapjáról. És ezt nem képletesen értem – ő szerepel a Sports Illustrated borítóján. És szinte biztos vagyok benne, hogy ő volt a Maxim múlt havi címlaplánya is. Lélegzetelállító, egy dolog azonban biztos: a testén kívül semmi mást nem tud nyújtani nekem.

Már próbáltam beszélgetni vele, de hiába, nem jutottunk messzire, úgyhogy megelégszem egy jó menettel.

Feláll a bőrpadra a VIP-asztal mellett, ahol Ollyval ülünk, így tökéletes kilátásom nyílik a feszes kis fenekére. S ha ez nem lenne elég, csábító táncba kezd egy másik hosszú combú szőkével. Pontosabban vonaglanak és lelkesen mutogatják, amit az Isten adott nekik. A lüktető zene remek aláfestést ad a ringatózó testeknek.

Füst gomolyog körülöttünk, betölti a teret és sejtelmes hangulatot teremt. A hangulatvilágításnak köszönhetően alig látok el az orromig ebben a füstben, a táncparkettről már nem is beszélve. Nem mintha számítana. A táncolók nem zavarnak minket. Egy áttetsző függöny mögött ülünk a magánbokszunkban, így a csőcselék nem lát minket.

Ollyra sandítok, aki hozzám hasonlóan szintén az előadásban gyönyörködik. Felkapom az asztalról a Grey Goose-palackot, és úgy döntök, hogy kihagyom a poharat, majd meghúzom. Amikor biccentek a lányok felé, Oliver vigyorogva felvonja a szemöldökét.

Felemelem a kezem, a testem mozogni kezd a zene ritmusára. Ahogy az ital átmelegíti a testem, ösztönösen behunyom a szemem és száműzök a fejemből minden gondolatot, amely nem az itt és mostra vonatkozik. Felemelő érzés. Nem számít más, csak a zene, a vodka és a társaság. Mintha olvasnának a gondolataimban, megérint egy kéz, és amikor kinyitom a szemem, a szőkeség hozzám simul. Közelebb húzom magamhoz és együtt ringatózunk a zenére. Megérintem, a kezem vándorolni kezd a testén, a belőle áradó hő vibráló, és most rögtön el akarok menni innen, hogy együtt lehessünk.

De előbb egy italt!

Olly ritkán szabadul el, így bármennyire is szeretnék belefeledkezni a szőkébe, az még várhat. Megragadom a palackot, meghúzom, majd átnyújtom a lánynak. Miután ő is ivott, továbbadja Ollynak, ő pedig a másik szőkének. Mire észbe kapunk, már el is fogyott az ital, és rájövök, hogy ideje továbbállni.

A kaján vigyor az asztal túloldalán azt jelenti, hogy nem csak én gondolom így.

– Mit szólnátok, ha elhúznánk innen? – kérdi Olly.

A lányok egyből felpattannak, Olly pedig megérinti a karomat.

– Kimegyek hátul. Találkozzunk a hotelben?

Bólintok. Oliver így szokott eljárni. Kerüli a feltűnést, ezért, ha bulizni megyünk, külön érkezünk és külön is távozunk. Engem nem izgat, hogy mit hordanak össze rólam a paparazzók, Olivernek azonban óvatosabbnak kell lennie. Az ő neve nem hétköznapi név… hanem rangos. Egészen pontosan egy királyi herceg. Még a trónöröklési rendben is szerepel.

Pillanatokon belül Oliver már hátat is fordít nekünk, és kisurran a VIP-klub hátsó ajtaján, míg én a főbejárat felé veszem az irányt, a karjaimon Amerika két legdögösebb és legkeresettebb szupermodelljével.

Kinyílik az ajtó, és arcomba csap a friss, őszi levegő.

A fényképezőgépek sebes egymásutánban kattogni kezdenek, amint kilépünk a klubból az utcára.

Katt-katt-katt…

Ahogy vártam.

Paparazzók.

– Menjünk, hölgyeim – szólok, és közelebb húzom őket magamhoz.

Átkarolom a derekukat, mire a lányok kuncogni kezdenek, a csürhe pedig kurjongat.

– Hová, hová, Harrington? – rikolt az egyik.

Pislogok, a vakuk villanása átmenetileg megvakít. Újabb beszólás érkezik, közben sorozatban készítik rólunk a képeket. Alig látok, de kihúzom magam és hanyag közönnyel elindulok. Mintha csak az enyém lenne az egész világ. Most a pökhendiségem a páncélom.

Katt-katt.

– Túlórázol?

Megrázom a fejem, és egy gesztussal válaszolok a kérdésre.

– Két lány egy éjszakára?

Ezúttal elvigyorodok.

Bekiabál egy újabb hang:

– Irigylem az életed!

Felnevetek, hogy rájátsszak a szerepre.

A brit playboy.

A milliárdos aranyifjú.

Gőzöm sincs, ezúttal miféle szalagcímmel rukkolnak elő, de mosolyogva, integetve játszom a szerepemet.

– Nézz a kamerába!

Balra fordítom a fejem, ahogy kérték. Hűvös félmosolyra húzódik a szám. Bárcsak leállnának végre! Szeretném végre folytatni az éjszakát a következő helyszínen.

– Hasonlít Cecile-re – kiabálja túl egy férfihang a zsivajt.

Erre megtorpanok. A megjegyzés kijózanít annyira, hogy felismerjem benne az igazságot. Tényleg hasonlít rá.

– Látom, egy bizonyos típusra buksz, Harrington! – teszi hozzá ugyanaz a fickó, hogy provokáljon.

Sikerül neki, mert rögtön eszembe jut Cecile.

Az exem.

Az egyetlen lány, aki valaha is érdekelt. A lány, akit elszalasztottam. Vajon megszabadulok-e valaha is ettől az érzéstől a neve hallatán? Istenem, nagyon remélem!

Kirázom a fejemből a gondolatot. Ő most boldog, férjhez ment, te pedig túltetted magad rajta. Különben is, két csinos nő csüng a karjaidon. Az egyikük bizonyára el tudja feledtetni veled ezt az érzést.

Elfordítom a fejem, és a jobbomon álló nőre pillantok. Majd a másikra – arra, aki nem hasonlít annyira az exemre –, és úgy határozok, hogy ma este az ő karjaiban keresem a feledést.

– Most milyen buliba mész? – kérdi egy másik paparazzó.

– Nem buliba.

A lányokhoz fordulok és felvillantok egy éhes mosolyt.

– Nos, legalábbis nem olyan buliba.

Rájuk kacsintok, mire a lányok összenevetnek.

– Mázlista.

Ha tudnák…

Egy SMS…

Diane: Érted megy egy repülő.

Hazahívtak.

Ez nem jelenthet jót.

Amíg elolvasom az üzenetet, egy hangüzenet is érkezik. De ezúttal nem Diane-től, a nagyapám asszisztensétől. Kővé dermedek. Az üzenet rideg. Lényegre törő. Nyoma sincs benne a szokásos élcelődésnek, ahogy azzal szoktunk beszélni, aki felnevelt.

Nagyapa: Gyere haza, amint leszáll a gép. Fontos megbeszélnivalónk akadt.

Fontos megbeszélnivaló? Mi lehet olyan fontos, hogy haza kelljen mennem vacsorázni? A családi vacsorákra többnyire csak akkor kerül sor, ha történetesen mindenki ugyanabban a városban tartózkodik, Londonban vagy New Yorkban, de már évek óta nem várták el a jelenlétemet.

Ez a kedvencek kiváltsága.

Ha otthon vagyok, mindig elmegyek, de mivel az idő kilencven százalékában nem vagyok, idejét sem tudom, mikor vettem részt utoljára egy vacsorán.

Talán két hónapja?

Talán még régebben?

Kerékcsikorgásra eszmélek fel. Amikor a repülő megáll, kicsatolom az övemet, és felállok. Visszateszem a telefonomat a zsebembe, és kilépek a Harrington-magángép ajtaján.

Ez is egy családi kiváltság.

A Teterboro reptéren vagyunk. Az ajtó túloldalán egy kisebb fémlépcső vár, mely levezet a kifutóra. A késő őszi hideg levegő az arcomba csap, ahogy leérek. A Harrington család magángépeinek hangárja mellett egy kocsi vár.

A hármas számú kiváltság. Rengeteg kiváltsággal jár az életem, de a világhírű Nathaniel Harrington nevét viselni a legnagyobb kiváltság. III. Nathaniel Harrington.

Nem is beszélve a nőkről, a vagyonról és a presztízsről.

A kocsi motorját már beindították, a sofőr mellette áll. A felszálló gépek zaja elnyomja a motor dorombolását, de tudom, hogy jár, abból, ahogy pöfékel a parkoló jármű kipufogója.

– Roger – szólok oda az ismerős arcnak.

Valahányszor a városban vagyok, Roger a sofőröm.

– Uram.

Kinyitja nekem az ajtót, majd becsukja, miután beszálltam.

Mivel a kocsiban már meleg van, kibújok a kabátomból, és kényelembe helyezem magam a Mercedes Maybach bőrülésén. Előveszem a telefont, és összeszalad a szemöldököm.

Aggaszt a nagyapám üzenete. Nem vall rá a hangnem, és ez a tény nem hagy nyugodni.

Vajon mi lehet olyan fontos, ami nem tudott várni holnapig? Miért rendelt magához vacsorára aznap, amikor visszatérek New Yorkba a hosszú és kicsapongó dél-franciaországi utazás után?

Azt csak tudja, hogy fáradt vagyok, nem? Szerencsémre nem vagyok, de ő ezt nem tudhatja.

Nem tudok pihenni a hazáig tartó negyvenöt perces úton. Ehelyett kibámulok az ablakon, és azon tűnődöm, vajon mi járhat az öreg fejében.

Mire megérkezünk a kiterjedt Harrington-birtokra, a telefonomon végzett keresés eredményeiből arra a következtetésre jutok, hogy nagyapa nincs elájulva a Page Six legújabb, rólam megjelent cikkétől. Vagy ez lehet a baj, vagy a pletykák, melyek szerint Olaszországban felcsináltam egy szupermodellt.

Csak erről lehet szó.

Magamban nevetek, ahogy elképzelem a rám váró beszélgetést. Azt fogja mondani, hogy jobban kell vigyáznom, én pedig majd egyetértek. Mindketten tudjuk, hogy baromság az egész, aztán jót nevetünk rajta egy százéves skót whisky fölött.

Elmosolyodok, amikor arra a férfira gondolok, aki felnevelt.

Amikor a kocsi végül megáll, kinyílik az ajtaja. Kiszállok, és a széles bejárat felé indulok, az ajtó azonban kitárul, mielőtt bekopoghatnék. Biccentek a komornyiknak, és sietős léptekkel elindulok a folyosón.

Ahogy a márványpadlóra lépek, a cipőm kopogása visszhangzik a ház csendjében. Kíváncsi lennék, hová lett mindenki. Annyira nem késhettem el, hogy lemaradjak a vacsoráról, ugye? Felemelem a csuklómat, és megnézem az időt. A fenébe. Dehogynem. Szaporázom a lépteimet, és belépek az ebédlőbe. Ahogy gondoltam, már mindenki az asztalnál ül. Végignézek az elém terülő jeleneten, és megakad a szemem a nagyapámon.

– Ülj le – mondja.

Meghökkent ez a kurta utasítás. Talán mégsem úgy alakul ez az este, ahogy vártam.

Elindulok a szokásos helyem felé az asztalnál, de az már foglalt. A másod-unokatestvérem, Edward ül a helyemen, mellette a várandós felesége. Éles pillantást vetek rá, mire pimaszul rám vigyorog. Látom a sötét szeme csillogásából, hogy mennyire élvezi, hogy a nagyapám mellett ülhet.

– Azt hittük, nem jössz – jegyzi meg, a hangjából csöpög a megvetés.

Nem rajongunk egymásért, sosem jöttünk ki. Világ életében neheztelt rám. Bántotta őt a helyem a családban, és hogy neki nem jutott ilyen hely. De az önelégült arckifejezéséből ítélve mérhetetlen örömmel tölti el, hogy most ott ülhet, ahol nekem kellene.

– Semmi baj, Eddie – vágom rá rezzenéstelen arccal, és látom, hogy megfeszül az állkapcsa a becenév hallatán.

Ki nem állhatja, ha így szólítom.

Miután meggyőződöm arról, hogy kellően ingerült, körülnézek a teremben. A szemközti szék üres. A vendégeknek fenntartott hely. Érzem, hogy mindenki engem bámul, és várják, hogy mit lépek. Így egy mély sóhajjal odalépek az üres helyhez, majd kihúzom a széket. A falábak csikorgása a padlón megtöri a csendet, leülök.

Mindenki elfordul tőlem, és a vacsorájukra koncentrálnak. Odalép hozzám valaki nagyapa személyzetéből a vacsorámmal, majd elsiet.

Feszült a légkör, amíg eszünk. Mindenki számára nyilvánvaló, hogy nagyapa harapós kedvében van, és abból ítélve, ahogy rám néz, a napnál is világosabb, hogy én vagyok a rosszkedve oka. Nem vagyok hozzászokva ehhez a fogadtatáshoz. Na és ha késtem egy kicsit? Legalább itt vagyok. Legalább visszajöttem Amerikába, és ideértem vacsorára. Ennek nem kéne örülnie?

Amikor végzünk a vacsorával, nagypapa hirtelen feláll, a széke nyikorog a padlón, ahogy hátratolja, és rám mered.

– A dolgozómba. Most!

Mielőtt felállhatnék a székről, már el is tűnt, szinte kiviharzott a teremből. Halk suttogást hallok az asztaltól, és Edwardra pillantok. Nem is kell hallanom, mit mond, ahhoz, hogy tudjam: maximálisan kiélvezi a bukásom minden egyes pillanatát.

Fürge léptekkel követem a nagyapámat a dolgozószobájába, az íróasztal mögött találom, összefont karral. Leülök vele szemben, keresztbe teszem a lábam, majd hátradőlök. Úgy tűnhet, mintha semmi sem izgatna, de legbelül fel vagyok dúlva.

– Mi újság, nagypapa? – kérdem, rögtön a témára térve.

– Ez.

Hozzám vág egy magazint. De nem akármilyet. Ennek az én nyavalyás képem van a címlapján.

Ahogy vártam.

– Gondolom, készülhetett volna jobb kép is rólam – viccelődök, hogy enyhítsem a feszültséget.

– Bizony. Főleg azokat szeretem, amiken nem hozol szégyent a családodra. Nincs semmi mondanivalód?

Rám mered, a homlokán kidülled az ismerős kék ér a haragtól.

– Mit akarsz, mit mondjak? A paparazzók már csak ilyenek. – Vállat vonok; ez az igazság, és ezt ő is tudja. – Legközelebb majd igyekszem, hogy ne fotózzanak le.

– Legközelebb?! Nem lesz legközelebb, Nathaniel. Ez elfogadhatatlan. A cikk felsorolja a kis hódításaidat, Londontól Amerikáig, a franciaországi kitérőiddel együtt.

– Na és ha szeretem a nőket? Ez mióta bűn? – kérdem, mert nem igazán értem a problémát.

Ez senkinek sem lehet újdonság, hiszen én mindig is ilyen voltam.

– Akkor lett bűn, amikor te lettél az örökösöm. – Felvonja a szemöldökét.

Mond valamit az öreg. Én vagyok a Harrington-vagyon örököse, de még mindig nem értem az összefüggést.

– A nők, akiket ágyba viszek, nem befolyásolnak a munkámban – ha eljön az ideje.

– Látod, ez az, amiben nem értek egyet, ahogy az igazgatóság sem.

Felkapom a fejem a szavaira, és előrehajolok.

– Mégis mi köze az igazgatótestületnek a szerelmi életemhez? Még nem is dolgozom neked.

– Minden közük van hozzá. És jelenleg…

– Ha eljön az idő, nagyapa, én ígérem, hogy…

– Most jött el az idő – jelenti ki, és elkerekedik a szemem, közben a fejemet rázom.

– Baromság – köpöm a szemébe, mert ez nem lehet igaz.

Hosszú sóhaj a válasz, majd a nagyapám megdörzsöli az arcát ráncos kezével, és egy pillanatra behunyja a szemét, mielőtt újra rám pillant. Fáradtnak tűnik. Vénnek. A nagyapám mindig tele volt élettel és tűzzel, most mégis olyan kicsinek tűnik.

– Olyanok, mint a tetem fölött köröző dögkeselyűk – sóhajt fel. – Változást követelnek. Azt követelik, hogy aktívan vegyél részt a munkában. Hogy bebizonyítsd nekik, hogy amikor eljön az idő, tudod majd vezetni őket.

Megrázza a fejét, és felmutatja a magazint.

– Ők csak ennyit látnak belőled, Nathaniel. És ebből csak annyi derül ki, hogy téged a farkadnál fogva lehet vezetni – csattan fel, mire leesik az állam az ocsmány szavakra. – Ne vedd magadra. Én is voltam fiatal. De amikor elérkezett az ideje, elfoglaltam a helyem az asztalnál, és amíg van beleszólásom, te is elfoglalhatod a tiédet. Jelenleg ugyanis – az ajtó felé int – az unokatestvéred a te helyedre pályázik, és nem tudom a végtelenségig visszatartani.

– Ez nevetséges.

– Az. De attól még igaz. Sajnálatos módon az évek során az igazgatótestület jelentős hatalomra tett szert. A többségi tulajdon még az én kezemben van, ők viszont komoly változásokat eszközölhetnek. Az unokatestvéred az alkalmatlanságodról próbálja meggyőzni őket.

– Te meg mi a jó fenéről beszélsz?

– Csendben szövetkezik és kétségeket ébreszt, miközben a leendő utódomként pózol. Te pedig? A kezére játszol. Ez a cikk, meg a három előző pontosan az, amire szüksége van ellened.

Hátradőlök, beletúrok a hajamba, szinte tépkedem, ahogy megpróbálok kitalálni valamit. Nincs választásom. Mit tehetnék, hogy bebizonyítsam, hogy nem csupán a munkára állok készen, hanem a pozícióra is? Szükségem van valami munkára, de nem a nagyapám beosztottjaként. Nem. Meg kell mutatnom, hogy egyedül is képes vagyok rá, és jól tudom csinálni.

Már csak keresnem kell egy vállalatot, amit megvehetek. Egy olyat, ami simán működik, és minimális figyelmet igényel.

Egy olyat, ami megoldja minden problémámat.

Második fejezet

MADELINE

New York
Három hónappal később…

– Sajnálom, hogy elkéstem – mondom Valentinának, amikor sietős léptekkel bemasírozok Valentina Fisher, a divatmárka bemutatótermébe, ahol dolgozom.

Valentinával már régóta együtt dolgozunk. Ő a vezető divattervező, én vagyok az igazgató. Ideális munka lenne a legjobb barátnőmmel dolgozni, csakhogy van egy szálka is a szememben. A nagybátyja, Gary, a vállalat tényleges tulajdonosa.

A pasas kezdettől fogva probléma. Fukarul bánik a pénzzel, és sosem jön be az irodába. Nehéz beszélni vele, ha gondok adódnak a vállalattal, és ami a legrosszabb, napi szinten fenyegető e-mailekkel bombáz minket.

Itt dolgozni, neki, olyan, mint egy időzített bomba. Csak azért nem számolta még fel a céget, mert a zord külső mögött valahol mélyen nyilván törődik Valentinával. Vagy egyszerűen még nem kapott elég jó ajánlatot ahhoz, hogy megérje neki elárulni az unokahúgát.

A mai nap elég sűrűnek ígérkezik. Egy közösségi hálóra szánt reklámkampány tervén dolgozom, és még meg kell beszélnem a logisztikai részleteket a csapattal, ezért csak beteszem a táskámat az irodámba, majd visszamegyek oda, ahol a többiek gyülekeznek. A bemutatóterem közepén ott áll Gary. Vajon mit keres itt?

Megpillant, és odaint magához. Valentina komor képet vág. Feszülten mosolyog, az összevont szemöldöke azonban elárulja. Bármit is mondott neki a nagybátyja, nagyon nyomaszthatja, és ettől máris ideges leszek.

– Tényleg sajnálom – szabadkozom ismét, amikor végre odaérek hozzájuk.

Noha papíron Gary tulajdona a vállalat, valójában Valentináé, és tőle kérek bocsánatot, nem Garytől.

– Emiatt ne aggódj, de ha van egy perced, beszélnünk kéne.

– Jól van. Van még időm hozni egy kávét? Volt egy korai találkozóm ma reggel.

– Minden rendben? – kérdi Valentina.

Felvillantok egy mosolyt.

– Rendben lesz.

A hangom azonban nem túl meggyőző, és látom abból, ahogy az ajkába harap, hogy nagyon igyekszik leküzdeni a késztetést, hogy tovább kérdezősködjön. Nem mintha elmondanám neki, ha rákérdezne. Még a fülembe csengenek az orvos szavai, és még mindig fájnak. A találkozó nem úgy alakult, ahogy terveztem, és meg kell hoznom néhány komoly döntést, de az élet már csak ilyen. Nem ez a megfelelő hely és idő arra, hogy olyasmiken rágódjak, amiken nem tudok változtatni. Ehelyett inkább elfojtom az érzést, ami el akar uralkodni rajtam, és kihúzom magam, majd bólintok.

– Hozom azt a kávét, aztán hol találkozzunk?

– A konferenciateremben – lép közelebb Gary.

Rásandítok, meglep, hogy még mindig itt van. A Nespresso géphez lépek a sarokban. Ahogy a kávéfőző hangos szörcsögéssel és sziszegéssel életre kel, a gazdag aroma megtölti a levegőt. Belekortyolok, hagyom, hogy az íze szétáradjon a számban, és szorosabban markolom a bögrémet. Az ujjaim átmelegednek, és máris érzem azt az energialöketet, amire szükségem lesz a megbeszéléshez a főnökeimmel. Még két hosszú, pezsdítő korty, és elindulok a konferenciaterem felé.

A részlegek vezetői a hosszú fémasztal körül ülnek. A terem, akárcsak a bemutatóterem egésze, rideg, modern és ipari stílusú. Leülök egy üres helyre; a szék lába csikorog a betonpadlón. Minden szempár rám szegeződik, és nagyon igyekszem, hogy ne vörösödjek el. Az a mottóm, hogy soha nem szabad kimutatni a félelmet. Tudom, hogy ezzel a hozzáállással nem sok barátot szerzek magamnak, és az egyetlen barátom ezen a helyen Val. Azzal is tisztában vagyok, hogy a hátam mögött mindenki csak Jégkirálynőnek hív, de nem érdekel, mert én elintézem, amit kell. A munkámon kívül nincs életem, de nincs is szükségem rá.

Nincs időm a szórakozásra.

Nincs időm a pasizásra.

Se semmi másra.

Egy startup vállalat harmincéves vezérigazgatójaként a munkámnak élek, azt lélegzem és azzal alszom. Megbarátkoztam a beosztásommal. Így legalább senki sem akar elhívni valahová, sőt, nem is próbálnak bemutatni valakinek. Gyakorlatilag megközelíthetetlen vagyok.

Ez az életem.

– Akkor vágjunk is bele – jelenti ki Valentina főnöki hangnemben.

Olyan hangnemben, amilyet még nem hallottam tőle.

Itt valami nagyon nem stimmel.

Valentina nagyon ki van akadva, és az az önvédelmi mechanizmusa, hogy nem mutatja ki az érzelmeit. Én is ilyen vagyok, ezért mérföldekről felismerem az ilyet.

– A jó hírrel vagy a rossz hírrel kezdjük? – hasít a terem csendjébe Gary hangja, ominózusan, fenyegetően.

Amikor senki sem válaszol, úgy dönt, hogy folytatja.

– Jól van, akkor ne kerülgessük a forró kását. A jó hír az, hogy visszavonulok. Nyilván mindannyian észrevették, hogy egyre ritkábban vagyok itt. Részben azért, mert semmit sem tudok a divatról, ugyanakkor azért is, mert szeretném, ha több szabadidőm lenne.

Síri csendben várjuk, hogy mi lesz a sorsunk.

– És mit jelent ez ránk nézve? – kérdem végül.

– Nos, ez a jó, vagyis, nos, a rossz hír, attól függ, hogy nézzük. A Valentina Fisher még nem jövedelmező vállalat. Noha az elmúlt negyedévi megbeszélésünk sikeres volt, nem hozott elég rendelést vagy profitot Valentinának, hogy kivásároljon engem a vállalatból…

Görcsbe rándul a gyomrom. Most jön a feketeleves.

– Úgy egy hónappal ezelőtt megkörnyékezett egy rendkívül sikeres vállalat. Jelenleg textíliákkal foglalkoznak, de be akarnak fektetni kisebb márkákba. Először megadtam Valentinának a lehetőséget, hátha képes egyedül is összeszedni a tőkét. Amikor azonban nem tudta, még jobb ajánlatot kaptam, aminek nem tudtam nemet mondani. Úgyhogy kivásároltak engem.

Az asztal túloldaláról látom, hogy Valentina ajka megremeg. Nem ezt akarta. Egy új befektető mindent megváltoztathat, és a Valentina Fisher sorsa most bizonytalan lett. Ez volt az álma. A kisbabája. És hogy őszinte legyek, én is rosszul vagyok. Idejöttem, otthagytam a munkámat, hogy részese legyek valami különlegesnek, hogy segítsek gyarapodni egy márkának, amiben hittem.

– Mikor kerül sor a váltásra? – Magam elé teszem a kezem az asztalra, előrehajolok és összehúzom a szemem.

– Most – feleli Gary érzelemmentesen.

Mint akit teljesen hidegen hagy, hogy épp most húzta ki a lábunk alól a talajt.

– Micsoda?

Nem tudom tovább elfojtani a meglepetést és az undort, amit Gary iránt érzek.

– Ma. Bármelyik pillanatban megérkezhet az új befektető.

Mindenki összesúg. Tudom, mi járhat most a fejükben. Kitört a káosz. Vajon meglesz még holnap az állásom? Sőt, öt perc múlva?

– Remélem, belátják, hogy ez egy jó dolog. Az a hatalmas tőke, amivel rendelkeznek, mindent megváltoztathat.

– Vagy tönkretehet – dünnyögöm.

– Talán probléma, Madeline? Mert amíg nem szárad meg a festék a papíron, még mindig elbocsáthatom.

– Nem probléma – szúrom a fogaim közt a szavakat.

Valentinának szüksége van rám, nem fogom cserben hagyni. Nem fogok elmenekülni. Valentinához fordulok.

– Nincs semmi probléma.

Az ajkába harap és hálásan bólint.

– Nos, akkor, ha ennyi, én megyek dolgozni – mondom, mert nem akarok több szót hallani ettől az alaktól.

– Ennyi… – kezdi, de én már kint is vagyok az ajtón.

Nem szeretem a változást. Az irányítást szeretem. A rendet.

A tökéletes rendet.

Nem sok dolgot tudok irányítani az életemben, de ezt igen. A munkámat igen. És nem számít, miféle akadályokat görgetnek az utamba, végül úgyis felülkerekedek rajtuk.