JOHN SCALZI

ÁLLATI GONOSZ

John Scalzi: Starter Villain

Copyright © 2023 by John Scalzi

Hungarian translation © Rusznyák Csaba, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: Starter Villain

Tor Books, New York, 2023

Fordította: Rusznyák Csaba

ISBN: 978 963 598 194 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Designer: Tristan Elwell

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

Ezt a könyvet azoknak ajánlom,

akik elronthatnák valaki más napját, de inkább úgy döntenek,
hogy jobbá teszik.

Köszönöm. Fontosabb, mint hinnétek.

Valamint Sugarnek, Spice-nak és Smudge-nak,
aktuális macskáimnak.

Sokszor a pokolba kívánlak benneteket,
és imádom azt az ostoba szőrös kis pofátokat.

ELSŐ FEJEZET

Rendkívül váratlan módon értesültem Jake nagybácsim haláláról: a CNBC „Squawk Box” című reggeli műsorából.

A Squawk Box megszokásból ment nálam; amikor még a Chicago Tribune gazdasági újságírója voltam, ide-oda kapcsolgattam közte, a Bloomberg meg a Fox Business között, miközben a feleségem, Jeanine meg én felkészültünk a napunkra. Manapság kevésbé veszem hasznát – helyettesítő tanároknak nem sok szüksége van az ázsiai piacok állapotával kapcsolatos információkra, hogy végigcsináljanak egy hetedikes angolórát –, de a szokás, mint kiderült, valóban nagy úr.

Így történt, hogy amikor épp mogyoróvajjal készültem megkenni a pirítósomat, meghallottam a Jake Baldwin nevet a konyhaszigetre helyezett iPademből. Mogyoróvajas késem megállt a levegőben, ahogy Andrew Ross Sorkin műsorvezető bejelentette, hogy Jake nagybácsim, Észak-Amerika 3. legnagyobb parkolóházláncának világtól elvonult, milliárdos tulajdonosa 67 éves korában hasnyálmirigyrákban elhalálozott.

– Hallod ezt? – kérdeztem reggelizőtársamtól, aki nem a feleségem, Jeanine volt, mert ő már nem volt a feleségem, és már nem éltünk együtt. Visszaköltözött szülővárosába, Bostonba, egy befektetési bankárral randizott, és ha lehetett hinni az Instagramjának, ideje nagy részét előnyös pózokban töltötte a világ irigylésre méltó nyaralóparadicsomaiban. Reggelizőtársam Héra, egy narancs-fehér macska volt, aki, miután a válást és a kirúgást követően visszatértem gyerekkori otthonomba, előlépett a kerti bokrokból, és nyávogva közölte, hogy immár velem él. Héra Meow Mixet reggelizett a középső konyhaszigeten, és feltehetően azért nézte együtt velem a Squawk Boxot, hogy megállapítsa, Andrew Ross Sorkin zsákmányállat-e, akit körbepofozhat a lakásban.

Nem tudtam, hogy Jake bácsikám beteg, főleg nem, hogy hasnyálmirigyrákja van, amilyen milliárdos sorstársának, Steve Jobsnak is volt (újságírói ropotpilótára kapcsolt agyam máris írni kezdte nagybátyám gyászjelentésének bevezetőjét; említettem már, hogy a szokás nagy úr?). Igazából nem arról van szó, hogy Jake bácsi titkolózott előttem, hanem arról, hogy ötéves korom óta egyáltalán nem lépett velem kapcsolatba. Jake és az apám összeveszett anyám temetésén. Homályosan emlékszem a kiabálásra, és Jake azután mintha megszűnt volna létezni. Apa jobb szerette így, és valószínűleg Jake is. Apám temetésére mindenesetre nem jött el.

Ami engem illet, egyáltalán nem foglalkoztam Jake-kel, amíg az egyetemen gazdasági cikkeket nem kezdtem írni a Daily Northwesternbe, és megtudtam, hogy Evanson parkolóházainak fele a BLP, egy Jake többségi tulajdonában álló és teljes egészében általa irányított magánvállalat kezében van. Próbáltam interjúlehetőséget csiholni a rokoni kapcsolatból, de a BLP-nek nincs PR-részlege, sem pedig kapcsolati információja a weboldalán. Amikor megnősültem, kihúztam apámból Jake címét, és küldtem neki meghívót, leginkább csak azért, mert kíváncsi voltam, hogyan reagál. Nem jött el, de küldött ajándékot: díszkanalakat meg egy rejtélyes üzenetet. Ezután nem foglalkoztam vele tovább. És mivel Jake szinte egyáltalán nem szerepelt a médiában, ahogy a hírekben sem bukkant fel soha, ez nem is esett nehezemre.

A CNBC-t viszont láthatóan őrületbe kergette a Jake körüli információdeficit. Sorkin és írói kétségbeesetten próbáltak mondani valamit erről a nyilvánvalóan fontos emberről – ha másnak nem is, a CNBC-nek fontosak a milliárdosok –, aki a lehető legkevésbé szexi úton tett szert a milliárdjaira. Steve Jobs adta a világnak a Macintosht, az iPhone-t és az olyan életstíluskütyüket, mint a tablet, amelyen a Squawk Boxot néztem. Jake bácsi olyan épületeket adott az embereknek, ahol leparkolhattak a kocsijukkal. A CNBC azzal orvosolta a dráma hiányát, hogy behívott egy újságírót a Parking Magazine-tól, a Nemzeti Parkoló Szövetség lapjától, és igen, előbbi és utóbbi is tényleg létezik.

– Á, fúúúúj! – mondtam, amikor felbukkant a sajtómunkás, és még a mogyoróvajas pirítósom egyik sarkát is hozzávágtam az iPadhez. Mogyoróvajas foltot hagyva maga után lepattant a kijelzőről, és Héra előtt landolt, aki erre zavarodottan felpillantott rám. – Tetves Peter Reese – mutogattam Peter nyilvánvalóan laptopkamerával rögzített képére, ahogy azt magyarázta, milyen következményei lesznek Jake halálának a parkológarázsok múlhatatlanul fontos világára. – Borzalmas újságíró. Tudom, dolgoztam vele.

Héra közömbösen befalta a mogyoróvajas pirítósdarabot.

Tényleg dolgoztam Reese-zel a Tribune-nél. És tényleg borzalmas újságíró volt; emlékszem, a gazdasági rovat egyik szerkesztőasszisztense a fojtogatását mímelte, miután elbarmolt egy fontos cikket, amit aztán más újságíróknak, többek között nekem, kellett a helyére billenteniük. Nagyjából akkor rúgták ki a Tribből, amikor engem. Most különösen bosszantott a feltűnése, mert bár a Parking Magazine jelentős leminősítés a Tribune-höz képest, ő érthetetlen módon még mindig az újságírásban dolgozhatott, én meg a régi iskolai körzetemben tanárkodtam. Ennek persze megvoltak a maga okai – a válás, a pénztelenség, és hogy egzisztenciális sebeim nyalogatása közben vissza kellett jönnöm gondoskodni beteg apámról –, de ettől még ugyanúgy bosszantott. Tetves Peter Reese a Squawk Boxban beszél Washingtonból, én meg pirítóst eszem a házban, amelyben felnőttem, de nem az enyém, és egy macska az egyetlen barátom.

– Elég ebből – mondtam, és kikapcsoltam Reese-t, miközben épp azt magyarázta, hogy mivel a BLP magánvállalat, a tulajdonosa halála aligha lesz jelentős hatással a piacon lévő egyéb parkolótársaságok részvényeinek alakulására. Ami valószínűleg nem igaz, de senkit, így Reese-t és Sorkint sem érdekelte annyira a téma, hogy beleássa magát, és amúgy is be kellett már vágniuk egy hirdetést. Íme, egy milliárdos és élete munkájának öröksége: kétpercnyi felejthető gazdasági hír, aztán egy gyomorbaj elleni gyógyszer reklámja.

Ekkor csörrent meg a telefonom, ami az üzenetküldés korában viszonylag szokatlan jelenség. Andrew Baxter hívott, apám régi barátja, ügyvédje és hagyatékának kezelője, bár a hagyaték szinte kizárólag ebből a házból állt. Felnyögtem. Bármit akart is tőlem Andy, túl korán volt hozzá. Hagytam, hogy átvegye a hívást a rögzítő, és ettem tovább a pirítósomat.

– Jól nézek ki? – kérdeztem Hérától. Nem a szokásos helyettes tanári ingemet, mellényemet és farmeromat vettem fel, hanem a legjobb öltönyömet, amely egyben az egyetlen öltönyöm is. Ezt viseltem az esküvőmön, apám temetésén, ezeken túl pedig soha, egyetlen más alkalommal sem. Igazából csak többé-kevésbé lehetett öltönynek nevezni, mert amikor ideköltöztem apám házába, elveszítettem a hozzá való cipőt. Most azt a fekete Skecherst viseltem, amelyet apám temetésére is húztam. Akkor senkinek sem tűnt fel, és reméltem, hogy most sem fog. – Te adnál nekem egy raklapnyi pénzt, ha ilyen szerelésben kérném?

Héra halk csicsergéssel és lassú pislogással fejezte ki jóváhagyását. De hát persze hogy jóváhagyta! Ő választotta ki a zöld nyakkendőmet, amikor ráfeküdt a vörösre, miután mindkettőt kitettem az ágyra, hogy válasszak közülük.

– Köszönöm – mondtam neki. – Mint mindig, jóváhagyásod most is sokat jelent. – Héra elégedetten eszegette tovább a Meow Mixet.

Az órámra pillantottam. Húsz perc múlva lesz a találkozóm. Húsz perc múlva kiderül, milyen formát ölt életem következő pár éve. Jake bácsikámtól eltérően nekem nincs szükségem több milliárd dollárra az életcéljaim eléréséhez.

Megteszi pár millió is.

Belinda Darroll a számítógépére pillantott.

– Tehát, Mr. Fitzer, szeretne felvenni egy vállalkozói hitelt… 3,4 millió dollár értékben.

– Így van – válaszoltam. Darroll irodájában ültem a Barrington First National Savings and Loan épületében, amit nemrég renováltak, miután felvásárolta a bankot a CerTrust. Ez a chicagói székhelyű pénzügyi vállalat arra szakosodott, hogy kisbankokat kebelez be, majd megtartja az eredeti nevüket, hogy a városban mindenki azt higgye, továbbra is helyi vállalatról van szó, nem pedig valami arctalan pénzügyi monstrumról. Az épület friss festéktől és az újonnan lefektetett szőnyeg észtergázaitól szaglott.

Kicsit korábban érkeztem. Darroll bemutatkozott, amikor belépett, és megjegyezte, hogy ismerős vagyok neki, mire megállapítottuk, hogy ő elsős volt a Barrington Középiskolában, amikor én végeztem. Emlékezett rá, hogy bajba kerültem az iskolai újság szerkesztőjeként, amikor lehoztam egy sztorit arról, hogy Mr. Kincaid, a kilencedikes matektanár a campus legnagyobb methszállítója. Engem felfüggesztettek, amiért a közlés előtt nem mutattam meg a cikket az újság tanácsadó tanárainak, Mr. Kincaid pedig hat évet kapott a Big Muddy River Büntetőintézetben birtoklásért és terjesztésért. Azt hiszem, én jártam jobban.

Darroll megkérdezte, még mindig írok-e, mire azt válaszoltam, hogy egy regényen dolgozom. Csak a szokásos hazugság.

– Egy barringtoni vállalkozáshoz kéri a kölcsönt – folytatta Darroll.

– Igen. Meg akarom venni a McDougal’s pubot.

– Á! – Darroll felnézett rám a számítógépéből. – Imádom azt a helyet.

Biccentettem.

– Mint mindenki. – A McDougal’s évtizedek óta állandó barringtoni intézmény egy irigylésre méltó belvárosi sarkon. Jöttek-mentek körülötte az éttermek és kocsmák, de úgy tűnik, a sör meg a nagy adag sült krumpli sosem megy ki a divatból a chicagói külvárosokban.

– Ott gurítottam le az első piámat – mondta Darroll. – Vagyis hát, az első legális piámat – helyesbített.

Ezúttal is biccentettem.

– Mint mindenki – ismételtem.

– Tudja, miért adják el?

– A recesszió megroppantotta az üzletet, plusz Brendan McDougal vissza akar vonulni, és egyik gyereke sem akarja átvenni a vállalkozást. Ez van, ha az ember minden kölyke egyetemi oktatást kap. Derogál nekik bárt vezetni.

– Maga is járt egyetemre, nem?

– De igen, csak McDougal kölykeivel ellentétben, akik orvosnak meg közgazdásznak tanultak, én újságíróként végeztem.

Darroll biccentett.

– Világos. – A képernyőjén sorakozó információkra pillantott. – Szóval, meg akarja venni a pubot…

– A pubot, a szomszéd éttermet és az épületet, amelyben vannak. Brendan McDougal eladja az egészet. Minden működőképes, csak annyi a dolgom, hogy besétálok.

– Van tapasztalata egy bár vezetésében? Vagy egy étteremében?

– Nincs – ismertem be. – De a McDougal’snek már van személyzete és menedzsmentje.

Darroll erre elfintorodott.

– Ez a szektor mindig kockázatos. Rengeteg étterem megy tönkre, még olyanok is, amelyeket tapasztalt személyzet és menedzsment igazgat. Most pedig az effajta üzletek még nagyobb kockázatnak vannak kitéve.

– Persze – bólintottam –, de maga mondta: a McDougal’sben itta az első legális piáját. Ez egy barringtoni intézmény, az itteniek sosem mondanának le róla. Örülnek, hogy ott van nekik. Nem mondom, hogy nincs benne kockázat. A Trib munkatársaként pár évig én tudósítottam a helyi gazdasági életről, úgyhogy tisztában vagyok az éttermek helyzetével. De ha valami, hát a McDougal’s biztos pont. Még csak a nevét sem fogom megváltoztatni.

Darroll a klaviatúráján pötyögött, aztán pár másodpercig némán fürkészte a monitorát.

– A Zillow 3,4 millióért árulja az épületet – mondta végül. – A teljes összegért akar kölcsönhöz folyamodni.

– Így van.

– Nem ad bele százalékot a saját forrásaiból?

– Szeretném, ha lenne egy kis mozgásterem. Váratlan eseményekre. Az utolsó pillanatban mindig kiderül, hogy van valami, amit az eladó nem vallott be, a felmérés pedig elmulasztott.

Darroll elgondolkodva csücsörített, de nem szólt semmit. Sejtettem, mi jár a fejében: hogy valami bűzlik körülöttem. Belekattintott egy másik ablakba.

– A házát jelölte meg biztosítékként.

Bólintottam.

– Igen. South Cook utca 504. A szüleim háza volt, most ott élek. Annak idején a Barrington First Nationalnél volt a jelzáloga. Mielőtt apám visszafizette. – Nem tettem hozzá, hogy ezt az anyám autóbalesete utáni életbiztosítási pénzből tette. Ez nem az America’s Got Talent, senkit sem kellett megríkatnom. – Ha már megnyitotta a Zillow-t, láthatja, hogy jelenleg 800 000 dollárra becsülik az értékét.

Újabb kattintások.

– Látom, a házat jelenleg egy vagyonkezelő menedzseli.

Na basszus, gondoltam. Kilépett a Zillow-ból, és előásta ezt az infót is.

– Családi vagyonkezelő, igen.

– Maga vezeti a vagyonkezelőt?

– A haszonélvezője vagyok.

– A haszonélvezője.

– Az idősebb testvéreimmel együtt.

– Értem. Hányan vannak?

– Hárman.

– És hozzájárulásukat adták, hogy ön biztosítékként használja a házat?

– Beszéltünk róla, és abszolút hajlottak rá – hazudtam.

Darroll érezte, hogy a hosszú magyarázat helyett egyszerű „igennel” kellett volna válaszolnom, és ez nem vetett rám jó fényt.

– Szükségem lesz erről egy papírra a birtok vagyonkezelőjétől, közjegyzővel és lehetőleg a testvérei aláírásával hitelesítve – mondta. – Gondolja, hogy meg tudja szerezni a következő pár napban?

– Rajta leszek.

Darroll figyelmét nem kerülte el a bizonytalanságom.

– Nehézségekbe ütközhet?

– A nővérem, Sarah éppen nyaral – válaszoltam, és ki tudja, talán tényleg így volt. Sarah imádott nyaralni. – Egy olyan kis hawaii szigeten, egy nyaralóban, tudja, ahol elveszik az ember mobilját, amikor megérkezik.

– Ez egészen remekül hangzik – jegyezte meg Darroll –, viszont a maga helyzetét most nem könnyíti meg. – Olyasfajta véglegességgel helyezte kezét az asztalra, ami semmi jót nem jelentett. – Őszinte leszek, Mr. Fitzer. A Barrington First Nationalnek új tulajdonosa van…

– A CerTrust – biccentettem. – Anno írtam róluk az újságba. – Ami igaz. Nem voltam valami nagy véleménnyel róluk. A CerTrust ugyan nem érte el a Wells Fargo pénzügyi mocskosságának szintjét, ám derekasan próbálkozott.

Darroll bólintott, majd folytatta.

– A CerTrust kölcsönfeltételei szigorúbbak, mint a mieink voltak a felvásárlás előtt. Igyekszünk támogatni a helyi vállalkozásokat, de jobban oda kell figyelnünk az alapfeltételekre. Ön többmilliós hitelt akar fölvenni mindenféle önrész nélkül egy olyan vagyonelem biztosítékával, amelynek nem kizárólagos tulajdonosa.

– Szóval akkor ez egy nem – következtettem.

– Nem mondom, hogy nem. Azt mondom, hogy nehéz. Egyedül nem tudok jóváhagyni ekkora kölcsönt. A kölcsönbizottság elé kell vinnem, ami csütörtökönként ülésezik. Ha meg tudja szerezni azt a papírt a vagyonkezelőjétől a következő pár napban, az segíthet. De még akkor is nehéz lesz. És ha a mi kölcsönbizottságunk leokézza is, még mindig engedélyeztetni kell a CerTrustnál.

– Nem bíznak a maguk ítélőképességében?

Darroll erőltetetten elmosolyodott.

– Én úgy fogalmaznám meg, hogy más a kritériumrendszerük.

– Szóval, nem nem, de valószínűleg nem, és az is egy hétbe fog telni.

Darroll bűnbánóan tárta szét a karját.

– Nehéz lesz – ismételte. – Tartozom ennyi őszinteséggel.

– Hát, az őszinteségéért nem hibáztathatom.

– Tudom, hogy nem ezt akarta hallani. Van valaki, aki beszállhat maga mellé társnak?

– Úgy érti, olyasvalaki, aki nem ugyanolyan anyagi helyzetben van, mint én? – Felhorkantam. – A legtöbb ismerősöm volt újságíró, mint én. Vagy csaposként, vagy helyettesítő tanárként dolgoznak.

– Maga melyiket csinálja?

– Egyelőre az utóbbit. Reméltem, hogy válthatok az előbbire.

– Mi van a testvéreivel vagy a családja egyéb tagjaival? Valamelyikük talán segítene.

– Szerintem a testvéreim elegendő segítségként értékelnék a ház felajánlását biztosítékként – mondtam, és ennél eufemisztikusabban nem is fogalmazhattam volna meg. – Van egy nagybátyám. Jake. Ő gazdag.

– A gazdag nagybácsi jó dolog. Hátha éppen befektetési lehetőséget keres.

– Szép gondolat. Sajnos éppen most hunyt el.

– Jaj, ne – mondta Darroll kegyes kétségbeeséssel. – Nagyon sajnálom.

– Köszönöm.

– Jól van?

– Igen. Nem álltunk közel egymáshoz. Azóta nem volt része az életemnek, hogy az anyám gyerekkoromban elhunyt.

– Nem akarok érzéketlen lenni, de… nem hagyott esetleg magára valamit?

– Az… meglepne – válaszoltam egy újabb eufemizmussal.

– Sajnálom. Kár, hogy nem tudta megkérdezni erről a befektetési lehetőségről, mielőtt elhunyt.

– Kínos pillanat lett volna. Képzelje el, hogy csak úgy beállítok, és azt mondom, hahó, Jake bácsi, bocs, hogy közel harminc éve feléd se néztem, de nem tudnál aláírni nekem egy hárommillió dolláros kölcsönhöz?

– Sosem lehet tudni.

Megráztam a fejem.

– Néha azért lehet. Amúgy sem táplálok valami meleg érzéseket az irányába. Utoljára az esküvőm napján volt bármiféle kapcsolat közöttünk. Küldött két díszkanalat meg egy üzenetet, amiben az állt, hogy „három év, hat hónap”.

Darroll a homlokát ráncolta.

– Mit akart ez jelenteni?

– Akkoriban nem tudtam. Három évvel és hat hónappal később jöttem rá, amikor a feleségem beadta a válókeresetet.

– Azt a kurva – mondta Darroll, aztán a szájához kapta a kezét. – Bocsánat.

– Semmi baj. Én is valahogy így reagáltam. Hát, igen. A jó hír az, hogy a váláskor megtarthattam a díszkanalakat. Az is valami. – Felálltam.

Darroll is felállt.

– Juttassa el hozzám a vagyonkezelője levelét – mondta.

– Elintézem – hazudtam neki még egyszer, utoljára.

– Sok szerencsét a regényéhez – búcsúzott, ahogy kiléptem az irodájából. Biztos vagyok benne, hogy nem kegyelemdöfésnek szánta, de én azért éreztem a penge bökését.

MÁSODIK FEJEZET

Gyalog jöttem a bankba, mert nem laktam messze, szép idő volt, valamint mert kételkedtem benne, hogy apám 2003-as Nissan Maximája képes lenne megtenni a garázsomból a bank parkolójába vezető négyszáz métert. Így aztán hazafelé is sétáltam, és éppen ráfordultam a Cook utcára, amikor megcsörrent a telefonom.

Nyögdécselve vettem fel.

– Nem adom el a házat – mondtam Andy Baxternek. Apám hagyatékának kezelőjeként már bő egy éve ezt kérte tőlem.

– Magának is szép napot, Charlie – válaszolta. – Tudom, hogy nem adja el a házat. Nem is adhatja el. Csakis én tehetem. Annyit azonban megtehet, hogy végre beleegyezik a háza eladásába, ahogy a testvérei is tették.

– Kizárt dolog.

– Miért?

– Például azért, mert abban élek.

– Tudom. Méghozzá díjmentesen.

– Apám végakaratának megfelelően egészen addig, amíg tudom fizetni a számlákat és az ingatlanadót. Amit maga is tud, hiszen segített neki mindezt belefoglalni a végrendeletébe.

– Ha már itt tartunk, tudnia kell, hogy ezt azért tette, hogy segítsen magának talpra állni a válása és a munkája elvesztése után. Nem azért, hogy örökké ingyenélősködjön.

– Azért tette, mert már beteg volt, és tudta, hogy ha nem teszi meg, szeretett testvéreim arra használják három az egyhez többségüket, hogy az első adandó alkalommal kidobjanak az utcára – válaszoltam. Elmulasztottam hozzátenni, hogy ennyi idő után még mindig nem „álltam talpra” semmilyen létező definíció szerint.

– Attól a lényeg még ugyanaz.

– Amúgy sem ingyen élek a házban. – Megálltam a Cook és a Lincoln sarkán, nehogy virágos jókedvemben lelépjek egy Amazon-termékeket kiszállító futár vagy egy pilatesről hazatérő barringtoni családanya kocsija elé, bármilyen csábítónak hangozzék is jelen pillanatban. – Fizetem a számlákat meg az ingatlanadót. Teljesítem a feltételeket.

– Az adót idén késve rendezte – jegyezte meg Andy. – És gyakran el van maradva a számlákkal is.

Hát, Andy ebben nem tévedett. Rendkívül bosszantott, hogy a házra szóló számlák és adók a vagyonkezelő nevére érkeznek, így aztán Andy, rajta keresztül pedig a testvéreim is tudták, mikor fizetem őket, és mennyire vagyok elmaradva velük.

– Attól még fizetem őket.

– Idővel igen. De nem tudom nem észrevenni, hogy ezek a késedelmek egyre nagyobbak, Charlie.

– Helyettesítő tanárnak lenni nem olyan jövedelmező vállalkozás, mint amilyennek tűnik, Andy. – Sem furgonok, sem terepjárók nem készültek megszabadítani a szenvedéseimtől, úgyhogy folytattam az utamat.

– Próbálhatna ismét írói állást szerezni.

Erre gúnyosan elvigyorodtam, nem mintha Andy láthatta volna.

– Na igen. Azt biztosan állíthatom, hogy sem a Tribnél, sem a Sun-Timesnál nincs felvétel mostanában. Az ott dolgozók úgy kapaszkodnak a munkájukba, mint majom az ágba.

– Akkor menjen át a sötét oldalra. A vállalati szektorba. Chicagóban rengeteg cég van, és mindig keresnek sajtósokat. Vagy írjon szaklapba. Biztos ismer olyanokat, akik ebben az irányban folytatták.

– Párat. – Próbáltam nem csikorgatni a fogaimat, ahogy eszembe jutott a tetves Peter Reese ma reggel a Squawk Boxban.

– Na tessék.

– Megfontolás tárgyává teszem. – Ez igazából enyhe kifejezés volt. Egy ideje már vadásztam az álláshirdető oldalakon, és egymás után adtam be a jelentkezésem chicagói és környékbeli cégekhez. Nem mondhatnám, hogy a helyettesítő tanári állásban kiteljesedtem volna, bár arra jó volt, hogy keressek egy kis pénzt, amíg az apámat ápoltam. Amikor aztán meghalt, és már nem kellett a közelben maradnom, megpróbáltam olyan állást szerezni, amelyben hasznosíthatom írói képességeimet.

Csakhogy az újságírás – beleértve még a szaklapok szegmensét is – épp az utolsó szalmaszálakba kapaszkodik, az írást igénylő egyéb munkák pedig nagyrészt három kategóriába sorolhatók: melók, amelyekre állítólag túlképzett vagyok, melók, amelyekhez állítólag nincs meg a szakmai tudásom, és melók, amelyekben feltörekvő influenszerek és/vagy OnlyFans-modellek közösségi médiás posztjait jegyzem szellemíróként 11 dolcsiért.

Nem mintha túl büszke lettem volna ahhoz, hogy az utóbbival meg se próbálkozzam. Lehetséges azonban, hogy 32 évesen túl öreg vagyok hozzá, ami szinte egzisztenciális borzalommal töltött el. Nem azt mondom, hogy azért tekintettem életképes karrieropcióként a McDougal’s pubra, mert megéreztem a halál jeges leheletét, amikor rájöttem, kiöregedtem abból, hogy hangzatos baromságokat pötyögjek tizenkilenc éveseknek, akik úgy tesznek, mintha izgatná őket az ingyen kapott, megkérdőjelezhető minőségű bőrápoló szer. De azt sem mondom, hogy nem azért.

– Tegye is megfontolás tárgyává – mondta Andy. – Sok időt töltött mostanság üresjáratban.

– Maga nem az apám, Andy – válaszoltam erre.

– Tudom, hogy nem az apja vagyok, Charlie. De azt is tudom, hogy az apja pontosan azt mondaná, amit most én mondtam.

Ebben volt valami, amit persze nem akartam elismerni. Úgyhogy inkább azt mondtam:

– Nézze, Andy! Nem arról van szó, hogy nem akarok többet az élettől. Nagyon is vannak ambícióim.

– Mint az a bár.

Erre megtorpantam a járdán.

– Maga honnan tud erről?

Andy felsóhajtott.

– Ugyan már, Charlie! Ismerősök vagyunk a Facebookon, emlékszik? Láttam, hogy kitett egy képet a csehóról, és azt írta fölé: „Nagy terveim vannak.”

Lehunytam a szemem. Kibaszott Facebook, gondoltam.

– Elfelejtettem, hogy ismerősnek jelöltem.

– Hát, nem posztolok valami sokat, úgyhogy könnyű megfeledkezni rólam. Nevezzen óvatoskodónak, de láttam, mennyit kérnek azért a pubért. Felteszem, többet, mint amennyit az alkalmi tanári állásából ki tud fizetni.

– Ezt már a tudomásomra hozták. – Továbbindultam.

– A jó hír, hogy tudom, hogyan juthatna némi bevételhez.

– Úgy, hogy eladom a házat.

– Igen, erre gondoltam.

– Nem elég – válaszoltam. – Még ha sikerül is piaci áron eladni, négyfelé megy az összeg. Vagyok én, aztán Sarah, Bobby és Todd.

– Rávehetné őket, hogy szálljanak be az üzletbe.

Erre felhorkantam.

– Jó, oké, igaz – ismerte el Baxter. – Meg kell mondanom, nem értem, miért nem jönnek ki egymással.

– Ők elég jól kijönnek egymással.

– Lehet, hogy generációs probléma.

– Lehet. – A testvéreim, Sarah, Bobby és Todd valójában féltestvéreim voltak. Engem másik anya szült, egy fiatalabb, akit apánk egy enyhén szólva nem túl kellemes válás után vett el, amelynek részleteit sosem kötötték az orromra, és el kell ismernem, soha nem is próbáltam változtatni ezen. A legfiatalabb testvérem, Todd már a tinédzseréveiben járt, amikor én megszülettem, és ez a korkülönbség mindig problémásnak bizonyult.

A problémát pedig csak súlyosbította, hogy egyik testvérem sem élt velem, amikor felnőttem. Mindhárman az anyjukkal laktak Schaumbergben. Leszámítva az ünnepeket és az alkalmankénti, rendkívül erőltetett családi nyaralásokat, az idősebb testvérek külön csoportot alkottak, amin én mindig kívül maradtam.

Nem volt ezzel semmi baj. Nem bántam, hogy három testvérem van, összességében mégis egyedüli gyerek vagyok. Most viszont, amikor ki akartak tenni az utcára, már kellemetlenebbül érintett a dolog.

– Akárhogy is, az apjuk egyenlő részesedést adott maguknak a vagyonából – mondta Andy –, melynek nagy része abban a házban van lekötve.

– Ők nincsenek bajban, Andy – válaszoltam. A testvéreim mind magas fokon művelik a maguk szakmáját, és kényelmesen élik az egy százalékba tartozók életét. – Kevésbé van szükségük a pénzre, mint nekem egy otthonra.

– Ezt nem is vitatom, Charlie, de nem ez a lényeg. Az apjuk nem azért osztotta négy egyenlő részre a vagyonát, mert egyenlő módon szorulnak rá. Hanem mert hangsúlyozni akarta, hogy ugyanannyira szereti magukat. Amíg ottmarad a házban, megfosztja a többieket az apjuk szeretetének jelképétől. Emlékezteti őket rá, hogy sok szempontból maga volt a kedvence.

Megint megtorpantam, ezúttal a Cook és Russell sarkán, egy utcára és pár házra a szóban forgó otthonomtól, hogy megemésszem a szavait.

– Szóval, azt mondja, vállaljam a hajléktalanságot, hogy három teljes anyagi biztonságban élő középkorú ember elrendezhesse magában az apjával kapcsolatos lelki problémáit.

– Én nem így fogalmaznám meg, de akár így is lehet.

– A terápia olcsóbb lenne.

– Amúgy sem kerülne az utcára. Pár százezer dollár sokhavi bérleti díjat fedez. És időt kapna, hogy rendbe tegye az életét. Ezúttal ténylegesen.

– Meg kell mondanom, Andy, hogy a jövőmért érzett aggodalma kevésbé tűnik őszintének, mint korábban.

– Sajnálom, hogy így véli, mert egyébként egyáltalán nem tettetett.

Épp válaszolni akartam, amikor a Cook és Russell sarkán álló sárga ház sövénykerítéséből rendíthetetlen nyávogásra lettem figyelmes.

– Várjon egy percet, Andy – mondtam, és a kapcsolat bontása nélkül betettem a telefont a zsebembe, majd benéztem a sövénybe.

A sövény ismét felnyávogott.

– Gyere ki! – mondtam.

Mintha csak megértette volna a szavaimat, egy kis narancs-fehér cica lépett ki a sövényből, felnézett rám, és kitartóan, mi több, mondhatni, követelőzőn nyávogott rám.

Ismerős érzés volt. A legutóbbi narancs-fehér macskát, aki kinyávogott rám egy bokorból, Hérának hívják. Neki bevált ez a módszer.

– Deja cica – mondtam az új jövevénynek, és lehajoltam hozzá.

A cica rásétált a tenyeremre, aztán rögtön megmászta a zakóm ujját, hogy elhelyezkedjen a vállamon. Változtattam a tartásomon, nehogy leessen, és megvakargattam a fejét, mire olyan hangosan kezdett dorombolni, mint egy repülőmotor.

– Halló? – szólalt meg Baxter a nadrágomban.

Gondoskodtam a cica biztonságos pozíciójáról, majd kezembe vettem a telefont.

– Bocs. Megtalált egy cica.

– Még egy? – Amíg apám élt, Andy járt a házban, hogy meglátogassa barátját, apámat. Hallotta, hogyan vált Héra a család részévé.

– Úgy mondja, mintha mindennap megesne.

– Talán nem?

– Nem mindennap.

– Ez is narancs-fehér?

– Ami azt illeti, igen.

– Valahol a környéken kószálhat egy nagyon zsivány narancs-fehér kandúr.

– Igaza lehet – bólintottam. – Nézze, Andy, most mennem kell. Utánanézek, nem hiányzik-e valakinek egy cica.

– A testvérei tudni akarják majd, hogy mit mondott a ház eladásával kapcsolatban.

– Megmondhatja nekik, hogy átgondolom.

– Remek. És tényleg átgondolja?

– Persze.

– Ez nem valami meggyőző, Charlie.

Elvigyorodtam.

– Helló, Andy – válaszoltam, és bontottam a vonalat. – Határozottan nem fogom átgondolni – mondtam a cicának. Az elégedetten doromboló cicát ez nem is érdekelhette volna kevésbé.

Nem léphettem csak úgy meg vele. A cicalopás morálisan és valószínűleg a törvény szava szerint is helytelen. Nem vagyok én szörnyeteg, legalábbis nem ilyen.

Körbekérdezősködtem, nem hiányolja-e valaki a macskáját, kezdve a sövénykerítéses ház lakóival, akik azt mondták, nemhogy nem az övék a macska, de ráadásul a ház tulajdonosát borzalmas macskaallergia gyötri. Megpróbálkoztam a sarkon álló szomszédos házzal, aztán bekopogtam a szemben lévő két házba is a Cook utcában. Kettőnél nem nyitottak ajtót, ami nem meglepő egy hétköznap reggelen, a harmadikban nemleges választ kaptam.

– Ennyi elég lesz – mondtam magamnak. Amikor Héra felbukkant, róla is gyanítottam, hogy valaki más macskája lehet, úgyhogy készítettem róla egy fotót a telefonommal, csináltam egy Talált macska röplapot, és végigragasztottam vele az utca telefonpóznáit. Miután egy hétig nem jelentkezett senki, lett egy macskánk. Az volt az érzésem, hogy ezzel a kis szőrcsomóval is így lesz. – Gyere, bemutatlak a nővérednek – mondtam a szőrcsomónak. A szőrcsomó nem ellenkezett.

Nem volt szükségem még egy macskára. Kósza oktatóként töltött fenomenális karrieremnek ezen a pontján magamat is alig tudtam etetni. De hát manapság senkinek sincs igazán szüksége macskákra, szóval, nem ezért tartunk macskát. Azért tartunk macskát, mert szeretjük őket, és mert máskülönben a ruháink nélkülöznék azt a sajátos tapintást, amit csak a macskaszőr tud kölcsönözni nekik.

Különben is, mit tehet az ember, ha egy cica követelőzve elé áll? Talán nemet mond? Megismétlem: nem vagyok én szörnyeteg.

A ház, amelyből Andy Baxter ki akart költöztetni, hogy eladhassa – az otthonom –, csak pár háznyi távolságra állt az utca túloldalán: egy kétszintes pasztellkék, Cape Cod-stílusú épület, elöl egy verandával. Méretében, tervezésében és szerkezetében is belesimult a környékbeli átlagba. Egy ingatlanos otthonosnak vagy remek első otthonnak nevezné az érdeklődők keresetétől és ambíciójától függően.

Számomra viszont egyszerűen csak az otthonom volt. A ház, amelybe hazajöttem születésem után, a ház, amelyben egész gyerekkoromban éltem, ahol apa meg én vegetáltunk anya halála után, ahová hazatértem az ünnepekre, miután elzarándokoltam egyetemre a negyven kilométerre fekvő Evanston messzi földjére.

Mindössze pár évig nem éltem itt, amikor megházasodtam és az újságírói karrieremet építgettem. De aztán beköszöntött a kirúgás, a válás és apa betegségének éve, úgyhogy visszatértem a kis Cook utcai Cape Codba.

És most itt vagyok, egyedül, leszámítva egy macskát. Talán most már két macskát.

Már majdnem hazaértem, amikor észrevettem, hogy egy kocsi parkol a házam előtt: egy S osztályú fekete Mercedes. Jól ismertem az efféle kocsikat a gazdasági újságírós napjaimból. A tengelytávolsága enyhén nyújtott, ami arra utal, hogy bárki legyen is a tulajdonosa, nem ő vezeti. Arra külön emberei vannak. Szóval, ez egy vezérigazgató-taxi volt. Egy sznobkocsi.

Azon tűnődtem, kié lehet, és vajon miért érezte úgy, hogy egész Barringtonban éppen az én házam előtt kell leparkolnia vele. Fel sem merült bennem, hogy hozzám jöttek. Nem mondhatnám, hogy Chicago környékének vállalatvezetői kasztja az ajtómat ostromolta, hogy felkérjen szellemírónak az emlékirataihoz. Próbáltam bekukkantani a Mercedes hátsó ülésére, ahogy elsétáltam mellette, de az ablakok le voltak árnyékolva. Az újságírószakmában ezt „parasztblokkolónak” hívtuk, és baromira irigyeltük.

De mint kiderült, a kocsi mégiscsak okkal parkolt az én házam előtt. Egy nőt találtam a verandám hintaszékében, amelyben apám sok nyárestét pihent végig, különösen a vége felé. Nagyjából velem egyidős lehetett, és még a verandához vezető kis sétány túlvégéről is láttam, hogy a kosztümje nem arra utal, hogy sok időt tölt, mondjuk, egy majdnem teljesen lerobbant 2003-as Nissan Maxima körül. Finom rúgásokkal tartotta mozgásban a hintát, és úgy ült rajta, mintha az övé lenne az is, meg a ház, sőt az utca nagy része is.

– Helyezze kényelembe magát – mondtam, ahogy felléptem a verandámra.

– Köszönöm, megtörtént – válaszolta a nő, majd a vállamon nyugvó cica felé bólintott. – Érdekes kiegészítő. Mindig visel egy ilyet?

Megsimogattam a cicát, aki egyszerre szunyókált és dorombolt a vállamon.

– Nagyon kényelmesek. Szerintem a jövőben általános viseletté válnak.

A nő kifejezéstelen arccal nézett rám.

– Ez egy Herceg menyasszonya-utalás volt – magyaráztam.

– Igen, igen, értettem.

– Nem szívesen vagyok tolakodó, de ki maga, és mit keres a verandámon?

– Mathilda Morrison vagyok. Eddig azért ültem a verandáján, mert nem volt itthon, most pedig azért ülök itt, mert még nem invitált be.

– Értem. És miért is invitálnám be?

– Mert el kell mondanom valamit, aztán pedig meg kell kérnem valamire.

– És egyiket sem tudja itt megtenni?

– Meg tudnám, de szerintem jobban járna, ha ülne, amikor megteszem, viszont nem ismerem annyira, hogy hellyel kínáljam magam mellett.

– Ez az én hintám – jegyeztem meg.

– Igazából ez az apja vagyonkezelőjének a hintája – helyesbített Morrison, és rögtön feltűnt neki, milyen képet vágok. – Á. Érzékeny pont.

– Egy kissé – ismertem el.

– Elnézést. Nem azért jöttem, hogy bosszantsam.

– Akkor miért jött?

– Üzleti ügyben, a nagybátyja nevében.

– Az kizárt.

– Hát, ebben nagyon biztosnak tűnik.

– Csak egy nagybátyám van, és Jake bácsi halott.

– Á. Szóval, hallotta.

– Van hozzáférésem a CNBC-hez, igen.

– Elégtelennek találtam a róla szóló beszámolójukat – mondta Morrison. – Bárki volt is az az újságíró, aki beszélt róla, jól seggbe kéne rúgni. Csupa ostobaságot hordott össze.

Akaratlanul is elmosolyodtam.

– Köszönöm.

– És igen, a nagybátyja halott. Részvétem.

– Köszönöm. Bár ha ismerte a nagybátyámat, akkor tudja, hogy nem álltunk közel egymáshoz.

– Igen, tudom. Ha ez számít valamit, Charlie, ez mindig is bántotta őt.

– Ezt kénytelen leszek bemondásra elhinni magának.

– Ami azt illeti, bizonyítékkal is tudok szolgálni.

– Ha most azzal jön, hogy hagyott rám pontosan három egész négytized millió dollárt, hát, nem hazudok, az fantasztikus lenne.

Morrison oldalra döntötte a fejét.

– Ez egy rendkívül specifikus összeg.

– Rendkívül specifikus célom van vele.

– Nem hagyott magára pontosan három egész négytized milliót. De hagyott magára valamit.

– Mégpedig mit?

– Valamit, ami tetszeni fog magának – ígérte Morrison. – És volt egy kérése is.

– Szóval, vannak feltételei.

– Minden ügyletnek vannak feltételei, Charlie. De ezek a feltételek elég lazák. Itt akarja megvitatni – intett körbe a hintáról –, egy cicával a vállán, vagy bemehetünk végre?

HARMADIK FEJEZET

Odabent már várt rám egy narancs-fehér macska. Nyávogva köszöntött, amikor beléptem az ajtón.

– Szia, Héra! – köszöntem neki. Lekaptam a cicát a vállamról, és szemmagasságba tettem Hérának. – Hoztam neked valamit. – Leraktam elé a cicát, aztán vártam.

Ha Hérát meglepte vagy bosszantotta a cica hirtelen inváziója, nem mutatta jelét. Inkább csak elnézte egy kicsit, amíg a jövevény csicsergett neki, aztán elkezdte betanítani, és közben mindketten doromboltak. Kitört a béke. Bementem a konyhába, hogy mindkettejüknek hozzak kaját.

– Az istennő módszert választotta – jegyezte meg Morrison, amikor becsukta maga mögött az ajtót.

– Mi az istennő módszer? – kérdeztem.

– Az emberek általában ételről, fizikai attribútumokról vagy mitológiai figurákról nevezik el a macskáikat – magyarázta Morrison. – Szóval, vagy Ribizli lesz, vagy Foltos, vagy Zeusz. Maga a mitologikus vonalat választotta.

– Na és azok, akik fantasyregények karaktereiről nevezik el a macskájukat? – Felvettem Héra ételtálkáját az alátétjéről, és hoztam egy kisebb tálkát a cicának. – Gandalf. Szauron. Ilyesmi.

– Az is a mitológia kategóriájába esik.

– Szerintem ez csalás.

– Dehogy. Gandalf és Szauron maiák.

– Hogy mik?

– Maiák. Tudja, afféle istenek a tolkieni mítoszban. Vagy angyalok. Szóval, nagyon is stimmel.

– Jó, ezzel most totál lenyomott geekségben – ismertem el. Mindkét tálat megtöltöttem macskakajával, letettem az alátétre, aztán rácsaptam a combomra, hogy felhívjam magamra a macskák figyelmét. Odajöttek. Héra odalépett a saját táljához, a kicsi pedig egyetlen pillanatnyi habozás nélkül a másikhoz. Nem vesztek össze a kaján. Jó jel.

Morrison az új jövevényre mutatott, aki máris dorombolva habzsolta be az élelmet.

– Jól sejtem, hogy Athénénak fogja hívni? – kérdezte.

– Talán. Bár a Perszephoné jobban tetszik. Kevésbé gyakori. Mélyebb tudást feltételez. Kivéve, ha kiderül, hogy fiú, mert akkor lehet, hogy Apolló lesz.

– Mindenesetre nem jön zavarba egy kóbor állat örökbefogadásától.

– Nem a cica tehet róla, hogy gazdátlan. Egyébként is, odajött hozzám, és segítséget kért.

– Rögtön látta, hogy egy behálózható balekkal van dolga – mosolyodott el Morrison.

– Lehet. Vagy talán csak jobban szót értek a macskákkal, mint az emberekkel, és ezt a macskák is tudják.

– Most a toxoplazmózis beszél magából.

– Biztos. – A hűtő felé intettem. – Kér egy italt?

– Nem, köszönöm. – A pihenőben lévő székre mutatott, amelyik apa kedvence volt. – Egy igazi Eames fotel?

– Úgy érti, a Herman Millertől, nem pedig egy olcsó másolat?

– Igen, így értettem.

– Az. – Fogtam egy sört, Micheloeb Ultrát, mert nem vagyok egy büszke ember, és lecsavartam a kupakját. – Anya első évfordulós ajándéka volt apának. Tudta, hogy mindig szeretett volna egyet, úgyhogy meglepte vele. Apa mindig azt mondta, hogy igazi, nem pedig másolat, én meg elhittem neki. Kérem, üljön le!

Morrison leült a fotelre, és élt a lábtartó puff adta lehetőséggel is.

– Határozottan igazi – állapította meg.

– Maga biztos jobban tudja, én csak egyszer ültem benne.

– Évfordulós ajándéknak nem olcsó – jegyezte meg Morrison.

– Sosem gondoltam bele, hogy mennyibe került, egyszerűen csak mindig itt volt. Bár most, hogy mondja, nem tudom, hogyan tudta megengedni magának anyám egy fogászasszisztensi fizetésből. Lehet, hogy Jake bácsi kisegítette.

Morrison biccentett.

– Jake imádta Lizzie-t – és ezzel kimondta anyám nevét.

– Túl fiatalnak tűnik ahhoz, hogy ezt személyes tapasztalatból tudja – jegyeztem meg. Visszamentem a konyhából a pihenőbe, és becéloztam a kanapét.

– Személyes tapasztalat, amennyiben Jake mesélt nekem róla.

– Rendszeresen szóba került?

– Meglepődne, mennyire.

– Ha már itt tartunk, egyáltalán, honnan ismeri a nagybátyámat? Mármint, honnan ismerte? – Leültem a kanapéra, és belesüppedtem a szokásos helyembe, ahol a párna pont megfelelően deformálódott hozzá a seggemhez.

– Kóbor macska voltam, és segítséget kértem tőle – biccentett Morrison a cica felé, aki még mindig a kajája eltüntetésén munkálkodott.

– Ez biztos nem a teljes történet – jegyeztem meg.

– Nem, de ez a lényege.

– Maga nem macska.

– Jó megfigyelés.

– Hát, ha egy fiatal nő segítséget kér egy sokkal idősebb férfitól, ott sok minden történhet. – Beleittam a sörömbe.

Morrison elfintorodott.

– Ha ezt komolyan gondolja, akkor nem ismerte valami jól a nagybátyját.

– Hát, éppen erről van szó. Nem tudom, hogy mit gondoljak, és valóban nem ismertem valami jól a nagybátyámat. Utoljára ötévesen tartózkodtam egy helyiségben vele. Tudtam, hogy létezik, de amúgy semmit sem tudok róla. És a jelek szerint én se nagyon érdekeltem őt.

– Ez nem egészen igaz. A nagybátyja és az apja összeveszett az anyja halála miatt. Az apja felszólította, hogy tartsa távol magát a családjától, a nagybátyja pedig… tiszteletben tartotta a kérését.

– Erről semmit sem tudok – mondtam. – Azt sem, hogy igaz-e.

– Kétlem, hogy az apja sokat beszélt volna Jake bácsikájáról.

– Egyáltalán nem beszélt róla. Se jót, se rosszat. Sosem került szóba a létezése, sem apával, sem senki mással. Jó, kivéve azt az esküvői ajándékot. – Ittam még egy kortyot.

– A díszkanalak – bólintott Morrison.

Majdnem a torkomon akadt a sör.

– Maga tud róluk?!

– Hogyne. Akkoriban kezdtem szoros munkakapcsolatba kerülni a nagybátyjával.

– És tud az üzenetről is, ami a kanalakkal érkezett?

Morrison biccentett.

– Igen, és sajnálom. Szóltam neki, hogy ne tegye, de nem hallgatott rám.

– Elég nagy tetűség volt megtippelni, hogy meddig fog tartani a házasságom.

Morrison egyetértőn biccentett nekem.

– Ugyanezt mondtam neki, de azzal érvelt, hogy tudnia kell, mert úgy legalább tud előre tervezni.

Köhögve igyekeztem megtisztítani a tüdőmet a sörtől.

– Egyáltalán nem segített előre tervezni. Azt sem tudtam, mit jelent. Csak akkor értettem meg, amikor már pakoltam ki a cuccaimat a lakásunkból, és belebotlottam a kanalakat tartalmazó dobozba.

– Nem vette ki belőle a kanalakat?

– Persze hogy nem vettem ki belőle – válaszoltam bosszúsan. – Mégis, mikor használtunk volna díszkanalakat? Ukrainian Village-ben éltünk, egyszobás lakásban. Nem éppen úri mulatságokra alkalmas helyszín. – A konyha felé mutattam. – Még most is a dobozukban vannak. A kártya már nem, azt kidobtam, amikor rájöttem, mit jelent.

– Sajnálom – mondta ismét Morrison.

– Leginkább azt szeretném tudni, hogyan tippelte meg az időt ilyen pontosan. A kártyán az állt, „három év, hat hónap”, és három év, hat hónap múlva már hurcoltam is el a közös lakásból a díszkanalaimat.

– A nagybátyja jó emberismerő volt.

Kétkedő pillantást vetettem Morrisonra.

– Annyira azért nem, hogy felfogja, rossz ötlet válási jóslatot küldeni valaki esküvőjére.

– Követett el hibákat, igaz.

– De hát egyébként is, hogyan ismerhetett volna engem? Vagy Jeanine-t? – Fura érzés volt kiejteni egykori feleségem nevét, akivel a Northwestern Egyetemen találkoztam, és akiről azt hittem, amikor 24 éves koromban az oltár előtt álltam vele a St. Michael episzkopális templomban, hogy feleségemként életem végéig szeretni fogom. Ez, mint kiderült, alaposan eltúlzott optimizmus volt a részemről.

– Szemmel tartotta magát – válaszolta Morrison. – Diszkréten. Távolról. Oly módon, hogy ne húzza fel vele az apját.

– Hát, azért ez elég gázul hangzik – Mostanra kellően kitisztult a tüdőm, hogy folytassam a sörivást.

– Nem akarta, hogy gáz legyen. Mint mondtam, imádta a maga anyját, és érdekelte, mi van a fiával.