A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daryl Gregory: Afterparty

Tor, New York, 2014

Published by Tom Doherty Associates, LLC

175 Fifth Avenue

New York, NY 10010

Fordította: Novák Gábor

Borítóterv: Jánosi Nikolett

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2014 by Daryl Gregory

Hungarian translation © Novák Gábor, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-112-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Jacknek

Ha egy felsőbb hatalom lehetővé tenné számomra, hogy mindig azt gondoljam, ami igaz és helyes, de azzal a feltétellel, hogy egyfajta óraszerkezetté változtat, és reggelente, felkelés előtt fel kellene húzni, rögvest beleegyeznék.

T. H. HUXLEY

Ezt felelte nekik: „Megkaptátok az Isten országa titkát, a kívülállók azonban mindent példabeszédben kapnak…”

MÁRK 4.11

PÉLDABESZÉD

a lányról, aki meghalt és a pokolra került, nem feltétlenül ebben a sorrendben

Volt egyszer egy lány, aki az egyik északi város utcáin élt. Tizenhat éves korában rátalált Istenre, és éppen betöltötte a tizenhetet, amikor az Úr magára hagyta.

Nem értette, miért fordít hátat neki, pont most, miután megmentette. Két éven át meglehetősen kemény életet élt. Éjszakánként ágykereső alkalmazásokra bízta magát, a szállásokon a városban kóborló több ezer másik tinédzserrel versengett a helyért. Rossz dolgokat tett a boldogulása érdekében. Dolgozott zsúfolt járdaszegélyeken, fellőtte a profilképét az elhaladó autók műszerfalára, első ülésekre mászott be, majd tizenöt perc múlva újra ki. Lopott, és más fiatalokat vert meg, akik tőle próbáltak lopni, és egyszer valami retteneteset, valami megbocsáthatatlant is elkövetett.

Amikor eszébe jutott, mit tett, ha csak egy villanásnyi időre is, mintha fekete alagút nyílt volna meg a szemhéja mögött. Bármi kiválthatta az emléket: egy szó, egy öregasszony látványa, a tűzhelyen melegedő leves illata. Abban az időszakban azt hitte, a feketeség végül el fogja nyelni.

Aztán egy éjszaka, egy fekete napokkal teli hét végén ott találta magát a Spadina állomáson, a peron szélén, amint a rövid távolságot méregeti a sínekig. Érezte a szerelvény közeledtét, ahogy morgott rá, maga előtt tolva forró leheletét a vágányon. A beton bátorító vibrálást küldött a lábába. Odahúzódott a sárga vonalhoz, tornacipője orra a levegőt érintette. Rájött, csak úgy juthat ki a fekete alagútból, ha átmegy rajta.

Érintést érzett a karján.

– Helló! – Az egyik barátja volt, az egyik legelső az utcáról, egy magas, fekete fiú őrült kinézetű, négyszögletesre vágott szakállal. Néhány évvel lehetett idősebb nála. – Van valami dolgod?

Nem tudta, mit válaszoljon.

Követte a fiút ki az állomásról. Nem sokkal később egy igazi börtöntetkókat viselő, idősebb férfi felvette őket rozsdaette városi terepjárójába, és elhajtott velük egy néhány kilométerre lévő nyitott bevásárlóközpontig. A legtöbb bolt üres volt. A férfi, aki lelkésznek mondta magát, kinyitotta az egyik ajtót.

– Isten hozott a mi kis templomunkban.

Elkezdtek szivárogni az emberek, letelepedtek a körbe rakott összecsukható székekre. Az istentisztelet énekléssel kezdődött, a szöveget nem ismerte, de a dalok ismerősnek tűntek. Aztán a tiszteletes kiállt a kör közepére, elmondani a prédikációját. Beszéd közben körbefordult, szemkontaktust létesített mindenkivel, vele is, ami kényelmetlen érzéssel töltötte el. Később nem is emlékezett, mit mondott a férfi.

A szertartás végén mindenki felállt, felsorakoztak a tiszteletes előtt, kezüket előrenyújtották, szájukat kitátották, akár a madarak. Barátja kérdőn nézett rá; rábízta a döntést. Ő is felállt a többiekkel együtt, és amikor sorra került, a tiszteletes feltartott egy kis papírdarabot, amelyen egyetlen szó állt: Logosz.

– Ez a testet öltött ige – mondta a férfi.

A lány nem volt ostoba. Evett már papírt korábban, és tudta, hogy a tinta szinte bármit tartalmazhat. Kinyitotta a száját, a lelkész rátette a nyelvére a papírt, amely rögtön elolvadt, akár a selyemcukor.

Nem érzett semmit. Ha bele is kevertek valamit a tintába, az túl enyhe volt, nem hatott rá.

Aznap éjjel, amikor az ágyon feküdt a menedékben, amit a tiszteletes szerzett neki, a fekete alagút még mindig ott volt. De mellette valami más is: egy érzés, mintha figyelnék.

Nem: inkább vigyáztak rá.

Másnap visszament a templomba, majd a következőn is. A láthatatlan gondoskodás érzése egyre erősebbé vált, mintha a nap kelt volna fel a háta mögött. A lelkész ezt Jelenlétnek nevezte.

– A tudás maga – mondta. A bizonyíték, hogy mindannyian kapcsolatban állunk vele, hogy mindenkit szeret.

Ez még nem oldotta meg a problémáit. Továbbra is éttermek mosdójában aludt, a benzinkutakon lopott magának ennivalót, és férfiakat szopott le az autóikban. Továbbra is küzdött a fekete alagúttal. Viszont nem tudta lerázni magáról a titkos bizonyosságot, hogy szeretik. Ő nem tudott magának megbocsátani, de kezdte elhinni, hogy valaki más igen.

Egy éjjel, egy hónappal az első istentisztelet után, és alig néhány nappal a születésnapja előtt a zsaruk átfésülték a parkot, és bevitték koldulás miatt. Mivel fiatalkorú volt, nem engedték el, amíg meg nem találják a szüleit. Nem segített a rendőröknek, mert azt akarta a legkevésbé, hogy a szülei megtudják, hol van. Isten majd kiutat kínál neki, gondolta.

Ám ahogy teltek a napok a javítóintézetben, valami megváltozott. Isten jelenléte elhalványult, mintha eltávolodott volna tőle, hátat fordított volna neki. Kezdett pánikba esni. Imádkozott és sírt, és még többet imádkozott. Aztán egy női őr rajtakapta, amikor egyfajta saját szentségként vécépapírdarabokat evett, és azt hitte, okosdrogot csempészett be. Vért, vizeletet és köpetmintát vettek tőle. Két nappal később átszállították egy kórházba a várostól nyugatra, és őrültek közé zárták.

A kórházban töltött második éjszakáján egy vörös hajú nő jelent meg a szobájában. Ismerősnek tűnt, aztán a lány hirtelen rájött, ki az.

– Egyszer hagytad, hogy a kanapédon aludjak!

A nő beljebb lépett. Vörös hajába ezüstös sávok vegyültek.

– Nem az én ötletem volt – felelte –, de így van.

A hőmérséklet tíz fok alá csökkent, és a vörös hajú nő egy benzinkút mellett dideregve talált rá. A lány azt hitte, szexet akar, de nem így volt; megetette pizzával, és engedte, hogy nála töltse az éjszakát. A lány még kora hajnalban kiszökött a lakásból. Ez volt a legkedvesebb dolog, amit egy idegen valaha tett vele, amíg nem találkozott a tiszteletessel.

– Mit keresel te itt? – kérdezte a nő lágy hangon. – Mit követtél el?

Hogyan magyarázhatta volna el neki, hogy semmit? Hogy azért zárták be, mert végre rájött Isten valóságosságára?

– Elvesztettem – motyogta. – Elvesztettem a Jelenlétet.

A nő a kifejezés hallatán megdermedt, mintha felismerte volna. Talán ő is az egyházhoz tartozott? A lány elmesélte neki a történetét, és a nő mintha megértette volna. De aztán olyan kérdéseket tett fel, amelyek arra utaltak, hogy valójában nem ért semmit.

– Ez a tiszteletes… megmondta neked a drog nevét? Honnan szerezte? Mióta tart az elvonás?

A fekete alagút ismét megnyílt, és a lány nem volt hajlandó többet mondani. A vörös hajú nő egy idő után távozott, az ápolónők pedig pirulákat hoztak; azt mondták, segítenek a depresszióján és a szorongásán. Aztán egy pszichológus elvitte őt a szobájába – „csak beszélgetni”.

Csakhogy neki nem volt szüksége antidepresszánsokra vagy megnyugtató beszélgetésekre. Végre megértette, miért hagyta el őt Isten. Hogy mit próbált megértetni vele.

Isten szeretetével eltelve nem tudta volna megtenni azt, amit meg kellett tennie. Az Úrnak vissza kellett lépnie, hogy legyen ereje megcselekedni, amit már hónapokkal korábban kellett volna. Hogy meghozhassa a szükséges áldozatot.

Amikor legközelebb találkozott a pszichológussal, ellopott egy cserépbögrét az asztaláról. A férfi nem vette észre, mivel a lány nagy gyakorlatot szerzett a tárgyak elemelésben. Egy órával később, mielőtt elszállt volna a bátorsága, kiment a mosdóba, és a rozsdamentes acél mosdókagyló szélén darabokra törte a bögrét. Kiválasztotta a legnagyobb szilánkot, és felhasította vele bal keze verőerét.

Tudta, Isten segít azoknak, akik magukon segítenek.

G. I. E. D.

ELSŐ FEJEZET

– Tehát itt akar hagyni minket, Lyda? – kérdezte Todd konzultáns.

– Nyolc hónap eltelt – mutattam rá. – Azt hiszem, épp ideje, nem gondolja?

Dr. Glória a fejét csóválva írt valamit a jegyzettömbjébe.

Todd, dr. Glória és én Todd gardróbszekrény méretű irodájában ültünk, a NAT osztályon. Három szék, egy farostlemez dohányzóasztal, ablak egy sem. Todd hátradőlt a székében, és az okostollát kapcsolgatta: klikk, a képernyő legyezőszerűen szétnyílt; klakk, újra összecsukódott. A kijelzőn az adatállomány túl gyorsan jelent meg és tűnt el ahhoz, hogy el lehessen olvasni, de sejtettem, melyik dokumentum lehet az.

Todd szeretett a nép gyermekének szerepében tetszelegni. Fehér ember, akinek kedvenc viselete a munkát soha nem látott munkásing és a sárral soha nem találkozó munkásbakancs. A jobbján ülő dr. Glória éles kontrasztban állt vele. Ő az orvosok hagyományos egyenruhájában hitt: fehér köpeny, fekete, szűk szoknya, és még éppen csak nem kényelmetlenül magas sarkú cipő. Hagyományos jegyzettömbje és könyvtáros szemüvege is leltári jelzéssel volt ellátva. Nem akartam, hogy ő is itt legyen a találkozón, de sem Toddnak, sem nekem nem állt hatalmunkban távol tartani.

– Lyda – kérdezte Todd mindent tudó hangsúllyal –, a távozási szándékának van bármiféle köze Francine halálához?

Francine az a lány volt, aki megölte magát Todd bögréjével. Bemutattam neki „nem-igazán-tudom-miről-beszélsz” homlokráncolásomat.

– Az áthelyezési kérelmet két héttel ezelőtt adta be, egy nappal a lány öngyilkossága után – folytatta Todd. – Mintha felzaklatta volna a halála.

– Alig ismertem.

– Mégis összetörte a bútort!

– Csak egy műanyag széket, és eleve repedt volt.

– Ne köntörfalazz! – szólt közbe dr. Glória. – Őt a düh kifejeződése aggasztja.

– Tényleg dühös voltam az orvosaira – bólintottam. – Mondtam, hogy adjanak neki antidepresszánsokat…

– Amit meg is tettek – szakított félbe Todd.

– De istenverte későn! Jézusom, nyilvánvalóak voltak a tünetei, nem hiszem el, hogy senki nem tett lépéseket! A szülei szétrúghatnák az egész kórház seggét!

– Nem sikerült megtalálnunk őket.

– Tökéletes. És a hajléktalan árvák sem perelhetnek.

Dr. Glória letette a jegyzettömbjét.

– Nem segít, ha minden itt dolgozót sértegetsz.

– Sajnálom, én csak… olyan fiatal volt!

– Tudom. – Todd konzultáns hangja most nagyon fáradtnak tűnt. – Próbáltam beszélni vele.

Lehet, hogy Todd egy idióta volt, de törődött a betegeivel, és mint az osztály egyetlen teljes munkaidős konzultánsa, gyakorlatilag egyedül dolgozott. A neuroatipikus osztály a kognitív tudományok megszállottjainak laboratóriuma volt, az orvosok itt nem sokat törődtek a terápiával, és nem beszélgettek a Toddhoz hasonló terapeutákkal.

Ezért ahogy Todd egyre jobban elszigetelődött, akaratlanul is mindinkább közel került azokhoz az emberekhez, akikkel a legtöbb időt töltötte. Nem ismerte fel, de a betegek lettek a bajtársai, a katonái. Tudtam, hogy a végzettségem félelmet keltett benne. Gyanította, hogy a rezümém miatt sokkal inkább a neuropszichológusokhoz tartozom, ami igaz is volt. Ugyanakkor bámulatos szakmai előéletem miatt titokban vágyott is az elismerésemre. Néha felhasználtam a hatalmam, hogy rávegyem a labort, a megfelelő dolgot tegyék a betegek érdekében, de nem állt távol tőlem, hogy hasonló módszerhez nyúljak most is, amikor ki akartam kerülni innen.

Todd mindent megtett, hogy visszakapcsoljon konzultáns üzemmódba.

– Francine tünetei felkavarták?

– Hogy érti?

– Annyira hasonlítottak az önéihez. A hallucinációk vallási természete…

– Rengeteg skizofrénnek vannak vallási hallucinációi.

– Ő nem volt skizofrén, legalábbis nem természetes módon. Szerintünk dizájnerdrogot kapott.

– Melyiket?

– Arra még nem jöttünk rá, de feltűnt, hogy fizikai jelenlétként beszélt Istenről. Ön is ugyanígy beszélt az angyaláról.

Dr. Glória engem nézett szemüvege kerete fölött. Ez volt a kedvenc témája. Erőt vettem magamon, hogy ne őt bámuljam.

– Hónapok óta tünetmentes vagyok – mondtam Toddnak. – Nincsenek angyalok, sem hangok a fejemben. Őszintén szólva nem hittem, hogy az antipszichotikus szerei használni fognak. A hallucinációim olyan hosszúak, olyan makacsak voltak, hogy… – Megvontam a vállam. – De igaza volt, én pedig erős voltam. Nem vagyok rá büszke, hogy ezt el kell ismernem.

– Úgy gondoltam, maga megér egy próbát – felelte. – Amikor megjelent itt, elég rossz állapotban volt, és most nem csak a sérüléseiről beszélek.

– Így van – értettem egyet vele. – Minden bajom volt, teljesen szétcsúsztam. – Azután utaltak be a NAT-ra, hogy áthajtottam egy vegyesbolton. Délután háromkor, száz kilométeres óránkénti sebességgel lekanyarodtam az útról, és áttörtem a falat. Az első lökhárító eltörte egy nő lábát, egy férfi pedig odébb repült, de senki sem halt meg. A tulajdonos azt nyilatkozta, „valaki odafent vigyázott rájuk”.

Mindig Isten kapja legkönnyebben a pozitív teljesítményértékeléseket.

– Úgy érzem, végre sikerült fogódzót találnom a problémáimon. – Felnéztem, megpróbáltam minél több őszinteséget belezsúfolni ebbe az egy mondatba. Úgy tűnt, Todd bevette.

– Szokott gondolni a feleségére? – kérdezte hirtelen.

Finom kérdés, akár egy feszítővas. Todd konzultáns megpróbált felnyitni.

– Észrevette, hogy megérinted a gyűrűd – árulta el dr. G.

Lenéztem. A jegygyűrű a külső felén hatoldalúra csiszolt réz ékszer volt. Egy barátunk készített nekünk két egyformát.

Kezem a szék karfájára helyeztem.

– Mindennap gondolok rá – feleltem. – De nem rögeszmésen. Ő a feleségem. Hiányzik.

Talán különösnek tartotta, hogy ez a véleményem egy nőről, aki megpróbált megölni, de csak annyit mondott:

– Érdekes, hogy jelen időt használ.

– Majdnem tíz éve halott – tette hozzá dr. Glória.

– Nem hiszem, hogy a szerelemnek vagy a gyásznak van időkorlátja – mormoltam. Ez a parafrázisa volt annak, amit Todd konzultáns mondott nekem nagy nyomatékkal az osztályon töltött első hónapomban. Tartott a detoxikálás folyamata, sebezhető voltam és nyitott, úgy szívtam magamba Todd elcsépelt közhelyeit, mintha azok volnának a legfőbb igazságok. Ha nincs heroin, fogyassz metadont.

– És a gyermekére? – tette fel a következő kérdést.

Hátradőltem, a szívem hevesebben kezdett verni.

– Van egy ellenőrző listája, amin végig kell mennie?

– Megint dühösnek tűnsz – jegyezte meg dr. Glória.

Todd tovább ütötte a vasat.

– A terápia során csak egy alkalommal említette, de az aktája szerint…

Ha felkattintja azt az átkozott tollat, nekiugrok az asztalon át.

– Nincs gyerekem.

Dr. Glória a szemüvege fölött rám nézett, ez lehetett a szemforgatás hivatásos orvosi változata.

– Többé már nincs – tettem hozzá.

Todd elégedetlensége jeléül az ajkába harapott.

– Sajnálom, Lyda, ezt most nem írhatom alá. Az a benyomásom, maga próbál kijutni innen, ezért jó válaszokat ad, de még mindig nem említett bizonyos kulcsfontosságú elemeket a…

– Elfogadom a chipet.

Meglepetten kapta fel a fejét.

– Az ítéletem feltételei biztosítják számomra ezt a lehetőséget – folytattam. – Csak annyit kell tennie, hogy aláírja. Tudja, hogy példás páciens vagyok.

– De hiszen már alig van itt hátra ideje! Két hónap és kijut. Ha elfogadja a chipet, az egy év nyomkövetést jelent. Még a tartományt sem hagyhatja el engedély nélkül.

– Felfogtam.

Nagyon hosszan nézett rám.

– Ugye tudja, hogy nem lehet őket átverni? Ezek nem olyanok, mint a régi chipek. A véralkoholszintje értékét tíz másodpercenként megkapjuk. Ami erősebb egy aszpirinnél, az vörös jelzést küld. Az előírtakon kívüli korlátozott anyagok fogyasztásáról a rendőrség azonnal jelentést kap.

– Vagyis bármilyen drogról, amit beveszek, vagy bevetetnek velem – bólintottam. – Értem.

– Helyes. Mert a legutóbbi alkalommal, amikor felvetettem a chip ötletét, közölte velem, hogy dugjam fel a seggembe.

– Hát… tényleg nagyon kicsi.

Elnyomott egy mosolyt. Todd szerette, ha poénkodnak vele, ettől a csapat részének érezte magát. És mint az emelet legkevésbé buggyant lakója (ha mondhatom ezt magamról), én voltam az az ember, akivel a legkönnyebben el tudott beszélgetni. A kérdés csak az, elég bizonytalannak érzi-e magát ahhoz, hogy itt tartson, csak azért, hogy ne kelljen „szakítanunk”?

Ideje volt lezárni az alkudozást. Félszegséget színlelve lehajtottam a fejem.

– Tudom, hogy ez a szabályok szerint nem lehetséges a távozásom után, de…

– Ebben a szobában nyugodtan kimondhat bármit – biztatott Todd.

Felemeltem a fejem.

– Szeretném tartani önnel a kapcsolatot, ha ez nem probléma.

– Biztos vagyok benne, hogy megoldható – felelte –, amennyiben ezt aláírom. – De persze addigra már döntött.

A NAT osztály kicsi volt, huszonöt-negyven betegről gondoskodott, évszaktól függően. A hír telepatikus sebességgel terjedt az emeleten. Két bentlakó valóban telepatának hitte magát, szóval ki tudhatta…

Már csomagoltam, amikor Ollie megjelent az ajtóban. Százötvenöt centi, arcba hulló hajtincsek, csendes, akár a csukott ajtó, és – akárcsak mindenki más az osztályon – agyilag totál defektes.

Benézett a szobába, és rám szegezte a tekintetét. Próbálta megoldani a rejtvényt. Azok az alakok valószínűleg az egyik dologhoz tartoztak, azok a függőleges alakok valami máshoz. Amint a válogatás megtörtént, jött a felcímkézés: ágy, fal, sporttáska, emberi lény.

– Üdv, Ollie – mondtam, hogy segítsek neki.

Arca megváltozott – a felismerés apró jele, ahogy a „Lyda” címkét hozzárendelte a vörös tincsek és fekete ruhák halmazához –, aztán újra merevvé vált. Dühös volt. Elkövettem a hibát, hogy nem beszéltem neki a távozásomról. Nem olyan nagy hiba, mint vele aludni, de azért ez is elég.

– Megnézhetem? – szólalt meg végül.

– Persze.

Ollie a változásra koncentrált a képen: a látómezejében felé lendülő dolog logikus módon csak a karom lehetett. Onnan megtalálta a csuklóm, és végigfuttatta ujját az alkaromon. A kitapintható információ sokkal jobban beágyazódott, mint a vizuális. Visszahajtotta az apró, rózsaszín dudorra rakott ragtapaszt. Ugyanolyan fesztelenül bánt az én testemmel, mint a sajátjával.

– Olyan kicsi – mondta.

– Az új hordozható lelkiismeretem. Mintha szükségem lenne még egyre.

Ujjai elidőztek a bőrömön, aztán eltávolodtak.

– Megkeresed a halott lány terjesztőjét.

Meg sem próbáltam tagadni. Ollie még begyógyszerezve is a legokosabb nő volt, akivel valaha találkoztam, természetesen Mikala után.

Lehunyta a szemét, hogy kizárja a vizuális tényezőket. Úgy nézett ki, mint egy kislány. Egyszer azt mondta nekem, filippínó anyja mindössze száznegyvenöt centi magas volt, fehér, minnesotai apja több mint száznyolcvan, és még mindig várta, hogy a norvég gének megmutassák magukat.

– Nem tudhatod, hogy ugyanaz a drog volt, ami téged is kiütött – mondta csukott szemmel. – Több ezer házilag kotyvasztott szer kering odakint. Valaki kikeverhetett egyet ugyanazokkal a tünetekkel.

A „csináld magad” okosdrog-forradalom nagyszerű vívmányai. Egy drognyomtató és internetkapcsolat birtokában bármelyik gimnazista letölthet recepteket, és kis mennyiségben gyárthat magának drogot. A kreatívabbak szerettek belepiszkálni a receptekbe, és a barátaikon kipróbálni őket. Az emberek állandóan papírt ettek anélkül, hogy tudták volna, mit rágnak. A NAT osztály lakóinak fele nem függő volt, hanem bétatesztelő.

– Igazad van – feleltem színtelen hangon. – Valószínűleg nem ugyanaz a drog.

Kinyitotta a szemét. Most egyenesen átnézett rajtam.

– Segíthetek – közölte.

Meggyőződés volt a hangjában. Ollie régen az Egyesült Államok kormányának dolgozott, és az Egyesült Államok kormánya is megtett neki bizonyos dolgokat.

– Nem hiszem, hogy csak úgy kisétálhatsz innen – mutattam rá. Ollie nem az önkéntes páciensek közé tartozott. Hozzám hasonlóan őt is bűncselekményért ítélték el, aztán ideküldték, mert a dokik érdekes esetnek tartották. – Inkább maradj, és gyógyulj meg.

Gyógyulni. Ez volt a NAT vicce.

– Kijuthatok két… – kezdte.

– Nővér! – vágtam közbe figyelmeztetően. Mi, bentlakók gyakran tettük ezt az osztályon, mint amikor a gyerekek az utcán autóst játszanak.

– …másodpercen belül – fejezte be Ollie.

Dr. Glória és az egyik nappalos nővér közeledett a szoba felé.

– Készen áll? – kérdezte a nővér.

Dr. G. Ollie-ra nézett, aztán vissza rám; arcán mindentudó mosoly játszott.

– Ha befejeztétek – mondta.

Felkaptam a táskám.

– Mennem kell – suttogtam Ollie-nak. Kifelé megérintettem a vállát. Én vagyok, mondta neki az érintésem. Én vagyok, és most eltávolodom tőled.

– Szerelmes beléd – mondta dr. G.

– Csak kórházi rajongás – feleltem.

A kórház előtti gyalogjárón álltunk, a napfényt szivárogtató szürke ég alatt vártuk a fuvaromat. A járdát mocskos, fekete jégoldószemcsékkel teleszórt hótorlasz szegélyezte. A hátunk mögött dolgozók és látogatók járkáltak ki-be a forgóajtón, akár a membránon átszűrődő ionok. Összezártam a műanyag tasakot, amiben a receptemet tartottam, és mindkét kezem vékony dzsekim zsebébe süllyesztettem. Kora ősszel vonultam be, és a ruháim nem vastagodtak meg a raktárban. Ennek ellenére nem szándékoztam visszamenni abba az épületbe, még melegedni sem. Szabad nő voltam, az egyedüli köteléket a vénámhoz kapcsolt műanyag érzékelő jelentette, amely a véráramomat ízlelgetve az éterbe sugározta az eredményt.

Dr. G. kijött velem.

– Jobb lenne, ha vele maradnál, és idebent töltenéd ki az időd – javasolta. – Kisebb a kísértés. Tisztának kell maradnod, Lyda.

– Edo ÚME 110-et készít.

– Nem tudhatod biztosan.

– Francine csak a „Jelenlétről” tudott beszélni. Ez nem valami rohadt véletlen egybeesés! Edo megszegte az ígéretét.

– Sosem tett ilyen ígéretet.

– Ez igaz. Én tettem ígéretet neki!

– Látnod kéne magad – mondta dr. G. – Dühös vagy. Belegondoltál, hogy talán túlreagálod a lány halálát? Van egy vakfoltod, ha elveszett kislányokról van szó.

– Baszd meg!

– Lyda…

– Én vagyok a felelős a drogért, amelyik megölte.

– Még ha az anyag a 110-es volt is, amit kétlek, az még nem jelenti, hogy Edo Vik tette.

– Akkor azt hiszem, meg kell találnom, ki volt az.

Autó kanyarodott a járda mellé, egy rozoga Nissan hibrid. Az üzemanyagköltsége nagyon magas lehetett. A sofőr kiugrott, és széttárt karral sietett felém.

– Lyda!

Bobby huszonhárom éves, majdnemjóképű fehér srác volt erős szálú, fekete hajjal és mandulavágású szemmel – lehetett egy kis ázsiai származás is a keverékben. Egykori betegtárs az osztályon, és súlyosan elmebeteg, de rendes kölyök. Ami még ennél is fontosabb, Torontóban élt, és volt autója.

Hagytam, hogy megöleljen. Ezt az árat ki kellett fizetnem a fuvarért.

– De jól nézel ki! – lelkendezett. A nyakába akasztott bőrszíjon apró műanyag kincsesláda lógott, egy akváriumi dísz „valódi, működő zsanérral”. Nélküle sehová sem ment.

– Hová lesz a fuvar? – kérdezte.

– Vigyél a terjesztőmhöz.

Meglepetten pislogott.

– Uhh… biztos vagy benne?

– Nyugi, csak beszélni akarok vele.

– Most jöttél ki az osztályról, nem akarsz inkább hazamenni?

– Nincs otthonom. Az a lakás már a múlté.

– Akkor esetleg egy hotel?

– Kezdek fázni, Bobby.

Kinyitotta az első utasülés ajtaját, majd átsietett a túloldalra.

– Ha nem hallgatsz rám, nem tudlak megvédeni – szólt utánam dr. Glória.

– Akkor maradj itt.

– Ilyen könnyen nem szöksz meg. – Dr. Glória szárnyai hangos csattanással bomlottak ki a háta mögül, és a világ elveszett a vakító mennyei ragyogásban. Hunyorogva kaptam félre a fejem. – Íme, veled vagyok mindig!

Kinyitottam a szemem. Lüktetve pulzált, akár egy migrénes aura, a szent ragyogás megawattjait bocsátotta ki magából. Aztán a szárnyak meglendültek, és felröppent a levegőbe.

MÁSODIK FEJEZET

Miközben a 401-esen hajtottunk be Torontóba, dr. Glória ott repült előttünk: a csillag, amelyik az utat mutatja. Bobby természetesen nem látta őt. A doktor az én állandó hallucinációm volt, egy állóhullám, amit a temporális lebenyem öklendezett fel magából, és mentális parlamentem több tagja is támogatott. Természetfeletti társam nem létezett, de én Francine-től eltérően ezzel tisztában voltam.

Lekanyarodtunk az országútról, és délnek fordultunk, a tó felé. Letekertem az ablakot, a hideg szél megtöltötte az autót.

– Mit művelsz? – kérdezte Bobby.

Kidobtam a csomagot a felírt gyógyszerekkel.

– Ballaszt – közöltem.

– Mi?

– Szemed az úton, kölyök.

Az egyetem területére érve lelassított. Szerda volt, a főiskolai hétvége kezdete, vagyis régi terjesztőm, Brandy a diákszállóknál lesz. Elhajtottunk a kivilágított, dübörgő basszustól vibráló viktoriánus épületek mellett. Rövidnadrágos fiúk álltak odakint, térdig a hóban. Mikroruhás lányok magas sarkú cipőben tipegtek a jeges járdán. Bobby lépésben hajtott, egyik kezével a kincsesládát fogta, a másikkal a kormányt, miközben tekintetem Brandy járművét, az ütött-kopott VW furgont kereste. Kétszer meg kellett állnunk, amikor részeg kölykök tántorogtak ki az útra.

– Jézus Krisztus, húzódj félre! – fakadtam ki végül.

– Most mi bajod van?

– Nem oda figyelsz, magaddal játszol!

Elengedte a ládát.

– Dehogyis!

Bobby a NAT osztályon töltött első hetében szégyenlősen bevallotta nekem, hogy régen itt élt – ujjával a két szeme közötti részre bökött –, de most már ott él… a műanyag ládában. A legtöbb ember úgy gondolja, hogy a tudatunk a szemünk mögött található, mintha egy miniatűr nő ülne a vezérlőben – ami nagyon jól jön egy test vagy egy gépjármű irányításakor. Bobby azonban meg volt győződve róla, hogy ő egy akváriumi játékban él. Ki a franc tudhatja, mit művel ez a reflexekkel?

Kiszálltam az autóból. Nem messze tőlem az igazságosság nimbuszába burkolózó dr. Glória is leereszkedett. Összecsukta a szárnyát, megigazította a szemüvegét.

– Hát persze – mondta. – Ha drogterjesztőt akarsz találni, keress fel egy egyetemet.

– Ez a felsőfokú képzés – vetettem oda neki. Lepukkant kollégiumi szállások sora előtt álltunk, a fiatalok alkoholtól elködösült szeme valószínűleg sokkal szebbnek látta őket. Odaléptem egy csapat fiúhoz, mindegyik vörös műanyag poharat szorongatott.

– Egy Brandy nevű fickót keresek – mondtam.

Ügyet sem vetettek rám. Beleöklöztem a legközelebbi srác vállába, amitől ijedten odébb ugrott, és a hóra löttyintette húgyszínű sörét. A többiek röhögtek.

A következő legközelebb álló fiúra mutattam.

– Hol van Brandy?

– Maga a csaj anyja?

– Brandy egy srác. Különleges cuccot árul.

– Narkó! – rikkantotta az egyik. Valaki más átvette, kacsaként hápogva ismételgette. – Narkó! Narkó!

– Igen, nagyon okos. Átláttál az álcámon. Tehát, hol a faszban van?

A megütött fiú válaszolt.

– Talán a Szigma Tauban…

– Igen, az ENM partin!

A legtöbben ugyanabba az irányba mutogattak.

– Kösz, srácok.

Odaintettem magamhoz Bobbyt, és együtt indultunk el hármasban az utcán, az óriási görög betűket tanulmányozva a házak homlokzatán. Minden épület vibrált, a partik átterjedtek az utcára. A hideg levegőben marihuána enyhe illata érződött.

A Szigma Tau ház ajtaján egy fiú vágtatott ki, karját a magasba lökve csatakiáltást hallatott. Csontos, meztelen kölyök volt, csak egy gumipapucsot viselt, és fali gyertyatartóként meredező farokkal, őrülten vigyorgott. Leugrott a lépcsőn, és fél tucat, szintén meztelen kölyök zúdult utána kurjongatva, vörös poharaikból sört locsolva. Egyenesen felénk vágtattak, akár egy csordányi rinocérosz.

– A francba! – nyögte Bobby. A csorda kettévált előttünk. Az első fiú fehéren világító seggével eltűnt a sarok mögött, lakótársai követték.

– ENM! – Glória most fogta fel. – Egy Napra Meleg.

– Talán később kellene visszajönnünk – jegyezte meg Bobby idegesen.

Egyenesen a lépcsőhöz sétáltam. A parti teljes fordulatszámon dübörgött. Csak fiúk alkották a tömeget, sokan meztelenek voltak, mások bokszert, szűk alsónadrágot vagy frottírszoknyát viseltek. Elkezdtem érdeklődni Brandy után, és követtem a bólintások és talánok láncolatát a házon keresztül. Az ajtók nyitva álltak, minden helyiségben zajlott a buli. Némelyikben a fiúk matracokat terítettek le, a kisasztalokat telerakták óvszerrel és síkosítóval. A fém söröshordókat szivárványos matricákkal díszítették fel. Egy csocsóasztalon műanyag bondage-szerelésbe öltöztetett, felfújható fiúbaba feküdt kiterítve. Senki sem tudja úgy adni a meleget, mint a heteró fiúk. És láthatóan remekül érezték magukat. Egy gyerekmedencében főzőmargarintól síkos és fényes, hófehér testek vonaglottak. A lépcsőn átléptem két fiún, az alsó makacsul kapaszkodott a sörösdobozába.

– Ügyelj, hová lépsz! – figyelmeztetett dr. G.

Az alagsorban tucatnyi kölyök a felöltözöttség különböző állapotában sörpongot játszott, túlkiabálva a felülről lehallatszó basszushoz képest fél ütem késésben lévő zenét. Megláttam a mi emberünket a kanapén. Ő volt az egyetlen huszonötön felüli, és teljesen felöltözött férfi a házban. Pirospozsgás képével vigyorgott, akár egy baptista prédikátor, sportinge gallérja mögül előgöndörödött szürke szőrzete.

A kanapé lett az irodája. Egy Valentin-szívecskés biciklis nadrágot viselő, bozontos hajú kölyök odanyújtotta neki HashCash-kártyáját, amit Brandy megérintett az okostollával – hipp-hopp, már le is zajlott a titkos tranzakció. Intett a fiúnak, hogy nyújtsa ki a kezét, majd egyesével beleszámolt négy kék-zöld tablettát.

– Hogy ityeg, Brandy? – léptem oda hozzá.

Felnézett, és szélesen elmosolyodott.

– Lyda Rose! Az én hazatérő rózsaszálam!

Attól féltem, dalra fakad. Anyám szerette a musicaleket, és A szótlan zenész egyik szereplőjéről nevezett el. Nem ez volt a legrosszabb ajándék, amit tőle kaptam – hanem az a nagy csomag örökölt genetikai hajlam –, de kétségtelenül az egyik legbosszantóbb.

– Azt hittem, elmentél a városból.

– Visszajöttem.

– Rossz éjszakát választottál. – Soha nem sikerült pontosan beazonosítanom az akcentusát, valami kelet-európai lehetett. – Ezektől a fiúktól nem számíthatsz akcióra.

– Sejtem – biccentettem. – Szabad egyet?

– Nem hiszem, hogy túl sok hasznát vennéd – nevetett, de azért adott egy kapszulát.

Megforgattam két ujjam között. Kék színű volt, zöld sávval, az oldalán „50mg” felirattal. A drogot az utcán többféleképpen is hívták – Fordító, Velveeta, Vertikális –, de az eredeti neve Aroveta volt. A Landon-Rousse fejlesztette ki a hipotermia kezelésére; jelentős mértékben fokozta a vazopresszintermelést – ennek a szorgos kis peptidnek komoly szerepe van a véredények összehúzódásában, amivel a szervezet védekezik a kihűlés ellen –, de azzal együtt a veseműködést is, valamint felgyorsította a cirkadián ritmust, és növelte a szexuális vonzerőt. Az Arovetának voltak mellékhatásai is, köztük a vízvisszatartás és az éjszakai álmatlanság. Ja, és ha valaki netán farokkal rendelkezik, akkor hirtelen sokkal vonzóbbnak fogja látni a többi farkat. A legtöbb horgász nem ilyen fogásra vágyik.

A partikultúra mindezen hiányosságokat előnnyé változtatta. Maradj fent sokáig, maradj hidratált, dugd meg a haverjaidat… mit lehet ebben nem szeretni?

A Fordító nem változtatott meleggé – a szexuális orientáció jóval mélyebben gyökerezik –, de a drog elintézte, hogy a haveri kör egy éjszakára belemerüljön a gátlástalan férfiszerelembe, és másnap reggel mindent rá lehetett fogni a kemikáliára. Az nem én voltam, tesó, hanem a Fordító!

– Nincs rendben a szín – jegyezte meg dr. G.

Igaza volt. A burkolat túl vastagnak tűnt, áttetsző volt, holott átlátszónak kellett volna lennie, és a kék árnyalat sem stimmelt. A kapszulák egyértelműen nem a Landon-Rousse gyárból jöttek ki. Valószínűleg valakinek az alagsorában nyomtatták kis példányszámban.

– Ezek a srácok tudják, hogy átvered őket? – kérdeztem Brandyt.

Nem emeltem fel a hangom, és a zene miatt talán nem is hallotta az egész mondatot, de abban biztos voltam, hogy az utolsó szavakat megértette.

– Hé, elég ebből a hibbant dumából! – förmedt rám Brandy dühösen.

Bobby magára vette.

– Ő nem hibbant! Megmentette az életem egy vérfarkastól!

Brandy felvonta a szemöldökét.

– Csak nem?

– Igazából vérhiéna volt – javítottam ki a társam.

– Úgy már oké – bólintott Brandy.

– Keresek valamit – mondtam. – Van egy perced?

– Amfetamin? Oxi? Azt hiszem, van minden a kedvenc hozzávalóidból.

– Valami különlegeset. Tudunk beszélni valahol, ahol nincs ennyi…

– Ivarszerv? – kérdezett közbe dr. G.

– …zavaró tényező?

Brandy furgonja a sarkon túl parkolt. Szóltam Bobbynak, hogy átszállok, ami talán hiba volt. Az autó belsejének szaga passzolt a funkciójához: mozgó droglabor. Beültem az első utasülésre, és elhúztam a térelválasztó függönyt. Mindkét oldalon fémpolcok sorakoztak, láthatóan meghajoltak a bézsszínű drognyomtatók és akkumulátorok súlya alatt. A padlón fóliázott prekurzorcsomagok hevertek szétszórva. A C csomagokhoz a megfelelő papírok birtokában hozzá lehetett férni (és Brandy rendelkezett a megfelelő papírokkal), de az ezüst csomagok felbontásakor bármilyen komoly toxikus szar a levegőbe kerülhetett.

– Jézusom, Brandy! – szörnyülködtem. – Te egy mozgó rákkeltető vagy!

Elmentünk vacsorázni a Bloor Streetre. Brandy ismerte a felszolgálónőt, aki hátul keresett helyet nekünk. Bobbyt a terjesztő mellé ültettem, mert dr. Glória is csatlakozni akart hozzánk. A jó Isten tudja, miért.

– Egy dizájnerdrogot keresek – vágtam bele. – Azt hiszem, új.

Brandy megmutatta a tenyerét: Igen?

– Van, aki Jelenlétnek hívja. Hallottál róla?

– Nem. Más név?

Nem hittem, hogy bárki is a születési nevén, ÚME 110-ként emlegetné az anyagot.

– Nem tudom. Talán Logosz. Látod tőle Istent.

– Mint az LSD?

– Ez más, a temporális lebenyre hat, arra kényszerít…

– Mert LSD-t tudok neked nyomtatni a parkolóban.

– Kérlek, egy kicsit fogd be a pofád, és figyelj rám! – csattantam fel. Bobby elfintorodott. Nem szerette a konfliktust.

Brandy kuncogva, gúnyos beletörődéssel emelte fel a kezét. A felszolgálónő megérkezett a vizesüveggel, a sült krumplival és a mártogatóssal. Mindent letett Brandy elé, aki lelkesen köszönetet mondott.

– Elment anélkül, hogy felvette volna a rendelésünket – zsörtölődött dr. G.

– A drogtól úgy érzed magad, mintha kapcsolatba léptél volna egy felsőbb hatalommal – folytattam. – A természetfeletti lény ott van veled a szobában. Látod, a látómeződ részét képezi. Néha még beszél is hozzád.

– Nagyon meggyőző – bólogatott dr. G.

– És nagyon idegesítő – tettem hozzá. – A drogtól hinni fogsz a felsőbb hatalom létezésében. A dózistól függően a hatás órákig vagy napokig tarthat. És ha túladagolod…

Akkor el sem tűnik. Életed hátralévő részében, nap mint nap hatalmas energiát kell beleölnöd abba, hogy elhitesd magaddal, mindez csak képzelődés.

– A lényeg, hogy nagyon kimerítő. Láttál ehhez hasonlót? – kérdeztem.

– Nem. – Brandy kényelmesen táplálkozott, nem is próbált úgy tenni, mintha gondolkodna. Bobby közben a sült krumplival szemezett.

– Volt egy hajléktalan lány, Francine Selwig – próbálkoztam tovább. – Helyes kislány, színes sávokkal a hajában. Ő és a barátai egy templomot vezető fickótól szerezték az anyagot.

– Van neve ennek a prédikátornak? – kérdezte Brandy.

– Nem tudom.

– Csak az időmet vesztegeted, Lyda doktor. – Beletömött még néhány szósztól csöpögő krumplit a szájába, de közben sajnos tovább beszélt. – Kanos egyetemista fiúk várnak a szeremre.

– Mármint a placebódra.

– Az ügyfeleim boldogok. Nem láttad? – Felemelte a karját és ökölbe szorította a kezét. – Grrr!

– Mennyivel húztad le őket?

– Megsértesz! – Mindennek tűnt, csak sértettnek nem. – Oké, huszonöt százaléka szőlőcukor, de nem számít, mert amit adok nekik, az jobb, mint az Aroveta. Hozzáraktam egy titkos összetevőt. – Felvonta a szemöldökét. – Szildenafil.

Mindenkiből séf lett, gondoltam.

– Működhet.

Bobby Brandyre nézett, aztán vissza rám.

– Várj, mi működhet?

– A Szildenafilt a Viagránál használják – világosítottam fel.

– Ó!

– Ezek a fiúk olyan egyszerűek. – Brandy megtörölte a száját egy szalvétával, aztán előhúzta az okostollát, és meglengette előttem. – Amikor az árboc áll, a viharban minden kikötőnek látszik.

– Nem hiszem, hogy tisztában van a metaforák működésével – jegyezte meg dr. G.

Brandy két kézre fogta a tollat, kettétörte, és mindkét darabot a tányérjára ejtette. Gyakorlott mozdulat volt, akár egy cigaretta elnyomása. A drogterjesztők rengeteg telefont fogyasztanak el.

Felállt, hogy távozzon, de megállítottam.

– Elmondtam, mit veszek. Add tovább a szállítóidnak, a többi ügyfelednek.

– Nem akarsz találkozni a szállítóimmal, doktor.

– Hívják Bobbyt, még nincs telefonom. Jó pénzt fizetek bárkinek, aki megmondja, hol találok Jelenlétet.

–Jó pénzt? – horkantotta Brandy. – Biztos nem rosszat? – Kihalászott egy új okostollat egy hatos műanyag tokból.

– Jó és becsületes pénzt – feleltem. – Vasárnap templomba megyek.

Brandy elvigyorodott.

– Olyan embernek tűnsz, aki valaha ismerte a pénzt, de az azóta elhagyta egy másik nőért.

– Vissza a metaforákhoz – sóhajtotta dr. G.

– Majd körülnézek – ígérte –, de biztos nem akarod, hogy kinyomtassam valamelyik régi kedvencedet?

Az alkarom belső részéhez erősített kis műanyagdarabra gondoltam.

– Talán később.

A lakásom rég a múlté lett, a holmimat egy raktárban hagytam. Arra sem volt energiám, hogy kiderítsem, kiürítették-e a raktárt, és elárverezték-e a cuccaimat a bérleti díj elmaradása miatt. Bobby kissé túlságosan is boldognak tűnt attól, hogy ez azt jelentette, nála töltöm az éjszakát. Nem volt ebben semmi szexualitás, egyszerűen csak szerette a hálóvendégeket.

Meglengette a kulcstartóját az ajtó előtt, de az nem nyílt ki. Egy ideig elszöszmötölt a zárral, újra és újra elhúzta előtte a kulcsot. Végül sikerült kinyitnia.

– Nem lesz párnacsata – figyelmeztettem.

– Bah! – A vakkantás leginkább egy Tourette-szindrómás megnyilvánulásra emlékeztetett, közvetlenül a testéből jött, és nem alakított rajta semmit a kincsesládában rejtőző öntudat.

Bobby lakása egy hálószobás garzon volt egy török kifőzde fölött, a sült hagyma szaga beleivódott a szőnyegbe, és rátelepedett minden felületre. A bútorzatot mintha különböző garázsvásárokon szedték volna össze: egy barna-narancssárga kanapé; egy oldalra billenő, kék forgószék törött merevítővel; egy fehér műanyag kerti asztal. A konyhában egy ember éppen csak meg tudott fordulni. Tűzhely nem fért el benne, csak egy lehajtható főzőlap és egy falra rögzített mikrohullámú sütő.

Hát, itt élt Bobby. Az osztályon három hónapot töltöttünk el együtt, és ez idő alatt megtanultam, mitől fél leginkább, milyen ember szeretne lenni, és hogyan érez velem kapcsolatban. Jobb kifejezés híján azt is mondhatnám, megértettem a szívét. Azt azonban nem tudtam, mivel foglalkozik mostanában, ha van egyáltalán munkája, kik a barátai, hol élnek a szülei, milyen pizzát szeret. Ilyen a kényszerkapcsolatok természete. Börtön, hadsereg, kórházi valóságshow… mindegyik egy-egy zsebuniverzum, saját törvényekkel. Bobby és én olyan közeli barátok voltunk, akik alig tudtak valamit a másikról.

Szégyenlősen elmosolyodott, és a hálószoba ajtajára mutatott.

– Az a lakótársamé, sosem jön ki onnan. Vagy majdnem soha. Én a kanapén szoktam aludni. De ma éjjel nem! – tette hozzá gyorsan. – Ma te alszol ott, enyém a padló.

– Ezt nem hagyhatjuk! – háborodott fel dr. G.

Dehogynem, gondoltam. Én negyvenkét éves nő vagyok, ő huszonvalahány éves srác, egészséges háttal.

– Szükségem lesz tiszta ágyneműre – mondtam.

Tekintete jobbra villant, megpróbálta kitalálni, hol lehetnek az apró lakásban eddig felfedezetlen tiszta ágyneműk.

– Rögtön jövök! – És már indult is a bejárati ajtó felé.

– Várj, kölcsönkérhetem a tollad? El kell küldenem néhány üzenetet.

Előkotorta a zsebéből.

– Húzd el azt az oldalsó izét, akkor megjelenik a kép.

– Ismerem a fejlett technológiád.

– Oké, oké. – Rám szegezte az ujját. – Reggeli! Mit vegyek reggelire?

– Csak kávét.

Bobby bezárta az ajtót maga mögött – próbált engem védeni. A háló ajtajához léptem, hátha meghallom a remete lakótársat, de csak valami zúgás szüremlett ki bentről, ami akár egy ventilátor hangja is lehetett.

Ennek ellenére átmentem a szoba túlsó végébe, mielőtt előhívtam a toll képernyőjét.

– Üzenet Rovil Guptának – mondtam. Arcok és névjegyek pörögtek le a kijelzőn. Többtucatnyi Rovil, elöl a földrajzilag legközelebb lévők. Felismertem azt, akit kerestem, bár már tíz éve nem láttuk egymást. A Landon-Rousse-nak dolgozott, jelenleg értékesítési igazgatóhelyettesként – előléptették, mióta utoljára néztem. Jó neked, kicsi Rovil.

Megérintettem az arca ikonját.

– Én vagyok, Lyda. – A szavak megjelentek Rovil arca alatt: Én vagyok, Lyda. – Arra gondoltam, beszélhetnénk. – A mondanivalóm nem fért volna bele egy üzenetbe. Hé, harmadszor jöttem ki a diliházból, elektrokémiai próbaidőn vagyok, és igen, Edo a régi termékünket főzi.

– Hamarosan hívlak. Ez… spirituális téma. – Aláírtam a nevem.

Nem voltam biztos benne, hogy az üzenet átmegy. A telefon azonosítója nem volt rajta az engedélyezettek listáján, és Rovil spamszűrői simán blokkolhatták.

A toll csiripelt. A képernyő még mindig ki volt nyitva, Rovil arca mosolygott rajta – élő kép volt, nem csak egy ikon.

A francba! Elküldtem az üzenetet, de még nem álltam készen a beszélgetésre. Ki telefonál vissza így, azonnal?

Felöltöttem örömteli arckifejezésemet, és fogadtam a hívást.

– Hogy vagy, kölyök?

– Ezt nem hiszem el! Lyda!

Az örök lelkes. Rovil volt az első és egyetlen alkalmazottunk a Little Sproutnál, a mi örök Patkánykölykünk, de nem sokáig hívtuk így, mert az egyik látogatónk rasszistának találta. Akkor végezte el az iskolát, de egyik pillanatról a másikra Mikala jobbkezévé vált. A kémia varázslójának tanonca.

– Úgy látom, elég jól megy a sorod – mondtam. – Igazgatóhelyettes? – A Landon-Rousse egyike volt a négy legnagyobb gyógyszergyárnak, a belgiumi székhely mellett világszerte nyitott irodákat.

Szégyenlősen elmosolyodott.

– Itt mindenki igazgatóhelyettes. El se hinnéd, milyen az itteni bürokrácia.

Nem beszéltünk a tíz évvel ezelőtti Greenlandi Csúcs óta. Az a megbeszélés nem végződött valami jól. Közöltem Edóval és Rovillal, hogy baszódjanak meg, és soha többé ne szóljanak hozzám. Rovil, a mindig engedelmes kölyök úgy tett, ahogy kértem. Egy idő után még Edo is felhagyott a próbálkozással… mielőtt végleg eltűnt.

Az elmúlt évek során többször – főleg, amikor érzelgősre ittam magam – rákerestem egykori barátaimra a Little Sproutnál. Gil helyzete mindig ugyanaz volt, továbbra is börtönben ült. Edo Anderssen Vikkel kapcsolatban kétféle hírt olvashattam: céges reklámszöveget a saját cégéről, vagy spekulációkat arról, miért tűnt el a nyilvánosság elől. Rovil azonban mintha valódi életet élt volna. Megkönnyebbültem, amikor elment továbbtanulni, örömteli meglepetésként ért, amikor a Landon-Rousse alkalmazta, és elégedetten nyugtáztam minden előléptetését. Vajon sikerült elrejtenie őrületét, vagy annyira jó volt, hogy a cég annak ellenére megtartotta? Talán Ganésa, az akadályok eltüntetője tisztította meg neki az utat.

A csevegés akadozva megtorpant. Rovil biztosan azon töprengett, miért hívtam fel tíz év csend után, de túlságosan udvarias volt, hogy megkérdezze. Vajon tudott a rehabilitációimról, az autóbalesetekről, a kitérőkről a zárt osztályra?

– És a többiekről hallottál valamit? – kérdeztem gunyoros könnyedséggel. – Edo, Gil…?

Pislogott.

– Gilbert… nem, természetesen nem! – Szegény Rovil tojáshéjakon lépdelt már azzal is, hogy a jelenlétemben kimondta a nevet.

– Úgy tudom, már fogadhat látogatókat – mondtam.

Rovil szeme elkerekedett.

– Csak nem arra gondolsz, hogy…?

– Nem, dehogy. Igazából Edót akarom megtalálni.

– Az nem lesz könnyű.

– Próbáltam hívni a régi számán, de már megszűnt. Az online keresés csak céges címeket dobott ki, de ott csak üzenetrögzítőt vagy recepcióst találtam. Hagytam üzeneteket, de nem hívott vissza.

– Tudom-tudom – bólogatott Rovil. – Az elmúlt években én is próbáltam elérni párszor, de sosem válaszolt. – Elvigyorodott. – Mint egyes más ismerőseim.

Hű, a kis Rovil a láncaimat rángatta.

– Voltak problémáim – feleltem. – De Edo… mi történt vele?

– Évek óta nem látták. Igazából azt sem tudom, melyik országban van. Ő olyan… mi is a megfelelő szó erre? Nem remete…

– Magának való. Növeszti a körmeit, edényekben tartja a vizeletét és hasonlók.

– Mit hallottál? – Rovil megdöbbent, nyilvánvalóan nem értette az utalást.

– Ne is törődj vele. Kérnék egy szívességet.

Rövid gondolkodás után, tökéletes komolysággal válaszolt.

– Ha meg tudom tenni, semmi akadálya.

– Add meg Edo privát számát.

– Mondtam már, senki sem tudja…

– Biztosan vannak ügyvédei, alkalmazottai, akármi. Juttass el hozzá egy üzenetet. Kedvel téged, Rovil, neked válaszolni fog. Mondd meg neki, hogy fontos.

– Mi az? Mi történt?

Az ösztöneim azt súgták, ne avassam be, amíg nem muszáj. Rovil volt a legfiatalabb közülünk a Little Sproutnál, még partneri státuszba sem került. Nem kellett tudnia róla, mi történt a partin. Viszont ő is ott volt, és velünk együtt hullott a mélybe. A kis keresztény fiú egy hindu istennel a fejében ébredt. Egy nagyon kicsi klub tagjai voltunk.

– Ez céges vonal? – kérdeztem.

Feldolgozta a kérdés valódi jelentését.

– Saját telefon.

Ez persze nem azt jelentette, hogy senki sem hallgatózhat. A Landon-Rousse a vezető beosztású alkalmazottai privát vonalát is figyelhette. Nem egy cég bukott le hasonlóval. Mégis úgy döntöttem, kockáztathatok, ha Rovil biztonságosnak érzi.

– Találkoztam valakivel, aki látta Istent.

Oldalra billentette a fejét; nem egészen fogta fel, amit mondtam.

– Valaki Jelenlétet készít. – Ezt már megértette. A szó információs gránátként robbant, figyeltem, ahogy Rovil arcán sorban suhannak át az érzelmek, mielőtt összeszedte magát, és felöltötte az Udvarias Kétely álarcát.

– Neked… maradt a száztízesből?

– Nem, ez új.

– Talán egy másik drog. Szereztél belőle?

– Még nem, de rajta vagyok.

Megrázta a fejét.

– Nem értem, hogy lehetséges ez. A Little Sprout még a per előtt lehúzta a rolót. Megegyeztünk, hogy senki… – Elkerekedett a szeme. – Szerinted Edo műve?

– Ezt nem mondtam, csak beszélni szeretnék vele.

– De ő egy… spirituális ember. Mindannyian azok lettünk.

– Nem minden isten egyforma – mutattam rá. – Rovil?

Nem a képernyőt nézte. Elképzelte, ahogy Edo barátunk törvényt és ígéretet szeg. Képtelen volt feldolgozni.

– Valószínűleg csak véletlen egybeesés – próbáltam megnyugtatni.

Tekintete visszasiklott rám.

– Miben segíthetek?

– Ha már így megkérdezted, jól jönne kölcsönbe ötezer dollár.

HARMADIK FEJEZET

Akkora lángelmék voltunk! Egy csapatnyi okostojás. Mikala, a kémia varázslója, Gil, a technikai géniusz, Edo, a pénzember és én – az ideggyógyász, aki előállt a zseniális ötlettel, hogy meggyógyíthatnánk a különféle mentális zavarokat.

A skizofrénia leginkább egy mocsárra hasonlított, a legkülönbözőbb kutatók sokaságának karrierjét nyelte el. Már maga a betegség meghatározása is folyamatosan változott. A kiváltó ok sokféle lehetett, ráadásul ezek átfedték egymást, a kutatások több irányba mutattak, a genetikai mutációtól kezdve a társadalmi-gazdasági státuszon át az amfetaminhasználatig… vagy egyszerre az összesre.

Bármi is okozta, az MRI-ken egyetlen hatás egészen világosan megmutatkozott: az aktív skizofrén betegek agya évről évre sorvadt. A frontális és temporális lebenyek összezsugorodtak, a lebenyek közti kapcsolat bizonytalanná vált. Az agy gyakorlatilag megsemmisült. Az egységes öntudat illúziója leomlott; amikor az agy más részei kommunikáltak, az üzenetek mintha kívülről érkeztek volna, vészjóslóan lebegtek a látótéren kívül, és fenyegetéseket suttogtak. Anyám harminc éven át vívta ezt a polgárháborút, és végül veszített.

Egy olyan gyógyszer kifejlesztésén gondolkodtam, amelyik újból növekedésre serkentené a sorvadó lebenyeket, egy apró hajtás lenne a haldokló erdőben. Mikala képes volt előállítani. Magabiztosak voltunk, akár a tengerészgyalogosok.

De nincs gyógyszer, amelyik csak egy dolgot változtatna meg, különösen nem az, amelyik áthatol a vér–agy korláton. Lehetetlen elkerülni a mellékhatásokat. A magas vérnyomás gyógyszere megszüntetheti a merevedési zavarokat. A hipotermia elleni tabletta új életet lehelhet a szexpartikba. És egy olyan szer, amelyik neuronokat növeszt a sérült agyban, öt életet pusztíthat el egyetlen éjszaka alatt.

A partit Edo szervezte a Lake Point Towerben lévő Cité étterembe. Az üvegfalú magánteremben a barátok és családtagok is elfértek, körülöttünk tenger alatti királyságként világított Chicago. A Kensington Inc. kivásárol minket, gazdagok leszünk. Igaz, Edo már így is milliárdos volt, és soha nem érhettünk fel az ő szintjére, de akkor is sokkal több pénzünk lesz, mint előtte bármikor. A 110-es Új Molekuláris Entitás, a legutolsó ÚME a csalódások hosszú sora után (pontosan százkilenc volt belőlük) végre ígéretesnek mutatkozott, és a biotechnológia rohamosan fejlődő világában az ígéretes dolgok vonzó csalinak számítottak, egy nagy hal pedig bekapta a horgot.

Mikala nem jött el az étterembe, amit megkönnyebbüléssel fogadtunk. Ő volt az egyetlen a partnerek között, aki nem akarta eladni a céget. Amikor leszavaztuk, dühösen a fejünkhöz vágta, hogy nemcsak tévedünk, de ostobák, kapzsik és gonoszak is vagyunk. Azzal vádolt, hogy rosszindulatból szavaztam ellene.

Házasságunk egy évvel korábban ért véget, ám a kivásárlási ajánlatig sosem vitatkoztunk, sosem kiabáltunk. Ugyanabban az ágyban aludtunk, egymással szemben reggeliztünk, együtt autóztunk az ipari parkba, ahol a Little Sprout laborjai voltak, és ugyanabban a szobában dolgoztunk, hét méternél sosem távolabb egymástól. Tartottuk a napi rutint. Végül rájöttem, ez a rutin tartott együtt minket. A házasság automatikus reakciók sorává vált, ami eltávolított minket anélkül, hogy szétváltunk volna.

Azt hiszem, Mikala szállt ki elsőként. Elkezdett túlórázni, nélkülem járni az épületbe. Már nem volt szüksége rám a munkájához, sőt egy idő után észrevettem, hogy másra sincs. Kettőnk közül mindig is ő volt az okosabb, de most valami új érzelmet vettem észre az arcán, talán sajnálatot, mintha olyan dolgokra jött volna rá, amiket én sosem érthetek meg. De leginkább újonnan meglelt nyugalma bántott. Boldog volt, sokkal boldogabb, mint bármikor, amikor még egymástól függtünk. Amikor a termékünket elkezdte Jelenlétnek nevezni, rá kellett volna jönnöm, hogy rákapott. Megtalálta az istenét, és mi, halandók többé már nem érdekeltük.

A parti a Citében elhúzódott, a barátok, házastársak és szülők hazamentek, a hotel személyzete kitette a szűrünket az üvegteremből. Mi négyen – Edo, Gil, Rovil és én – lementünk a lifttel a lakosztályba, amit Edo kért kölcsön hasonlóan gazdag barátaitól. A megtermett, mindannyiunknál magasabb Edo olyan részeg volt, hogy a folyosón végig a falnak kellett támaszkodnia. A harminc centivel alacsonyabb, de ugyanolyan testsúlyú Gil csupán néhány itallal maradt le tőle. Rovil és én, a józan serpák elvezettük őket a szobához.

Valamikor éjjel három óra után Rovil megszólalt:

– Nocsak, ki van itt?

Mikala jelent meg egy kinyitott pezsgővel. Nem volt részeg, legalábbis az alkoholtól nem. Ébernek tűnt, szinte vibrált benne az energia.

Edo a karját széttárva, vidáman üdvözölte. Túlságosan ittas volt ahhoz, hogy felismerje a helyzet sutaságát. Csak ő és Rovil örültek Mikala érkezésének.

– Bocsánatot kérni jöttem – közölte.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Gil.

– Valami nagyot vittünk véghez – felelte Mikala. – Jogos az ünneplés.

Ám egyedül csak Mikala értette meg igazán, mit teremtettünk. Mi csak annyit tudtunk, hogy az ÚME átment a preklinikai teszteken. Az FDA, az amerikai Élelmiszer- és Gyógyszerügyi Hatóság engedélyezte az első fázisú, emberi alanyokon végzett teszteket. Ezeket a több millió dollár költségű kísérleteket már a Kensington finanszírozza. Csak utána fog kiderülni, valóban olyasmit hoztunk-e létre, ami megváltoztatja az emberek életét, vagy csupán néhány patkány viselkedését sikerült befolyásolnunk. Az ÚME egy lottószelvény volt, amelyért a Kensington fizetett, egy gyógyszer a több ezerből, amelyik évente eljutott az első fázisig. A második fázist csak maroknyi érte meg.

Mikala pezsgőt töltött a poharainkba. Én visszautasítottam, közöltem vele, hogy nem iszom. Erre összehúzta a szemét.

– Én viszont igen! – Rovil nyújtotta a poharát.

Edo harsogva nevetett.

– Ha az indiai keresztény fiú iszik, akkor mindannyian iszunk!

Én is odatartottam a poharam. Mit árthat egyetlen ital?

Attól a pillanattól kezdve nem emlékszem semmire, csak töredékekre. Edo bömbölő hangja. Mikala érintése a hasamon. Egy tiszta, fehér fény, amely mintha a szememet átégetve a koponyám mélyéig hatolna. És egy kés.

Emlékszem, ahogy bámultam a kést. Nagy konyhakés volt, valaki lefejtette az ujjaimat a markolatáról. Nem tudom, ki, képtelen vagyok felidézni az arcát. Éreztem, ahogy a fanyél kicsúszik az ujjaim közül, nem akartam elengedni.

Napokig feküdtem a kórházban, mire az orvos mondott valamit a többiekről. Edo folyamatosan zokogott, Gil tombolt, Rovil nem tudott megszólalni. És Mikala – ő a hullaházba került.

Meg akartam halni a bűneimért, de a halál most már nem jöhetett szóba. Megértettem, hogy az igazi énem, a tudatom nem itt van, ebben a testben, hanem beleszőve a mindenség anyagába. A tüdőm megszűnhet lélegezni, a hús leolvadhat a csontjaimról, de ennek mindössze annyi köze lesz hozzám, mint a hegyláncok eróziójának. De úgy is mondhatnám, mindennek köze volt hozzám.

Összegabalyodtam a világmindenséggel, a csillagok, elmék és részecskék mind ugyanannak a dolognak az aspektusai voltak. Amíg az univerzum létezett, nem maradt más választásom, mint együtt létezni vele. Nem menekülhettem, mert nem volt mi elől menekülni.

– Ne félj – mondta a doktornő. – Azért vagyok itt, hogy átsegítselek ezen. – Hűvös tenyerét a homlokomra helyezte. – Gloria in excelsis Deo.

Elküldtem Bobbyt két tejeskávéért, de mire visszaért, teljesen elment az esze.

– Elkaptak, Lyda! – A nyakára csapott, ahol általában a kincsesládája lógott. – Kiraboltak!

– Nyugodj meg! – csitítottam. Kora reggel volt, a napsugarak gömbfejű kalapácsként kopogtattak a redőnyön. – A tárcádat is elvitték?

– Mi? Nem!

– Akkor nem tudtál volna hozni egy istenverte kávét?

– Légy vele kedves – dorgált meg Glória. – A kölyök kétségbe van esve.

Az egész testem sajgott a Bobby kanapéján töltött éjszaka után.

– Oké, rendben – sóhajtottam. – Ki vitte el az… önmagadat?

– Két fickó. Veszélyesen néztek ki! – Kezével verdesett, akár egy galamb. – Szerintem terroristák voltak!

– Miért kéne a terroristáknak a kincsesládád?

– Nem tudom! Azt mondták, ha vissza akarom kapni, mondjam meg neked, hogy beszélj valami Feezával… vagy Fizával.

– Hm-hm – dünnyögte dr. G.

– Bobby, gondolkozz! – csattantam fel. – Nem Fajza volt?

Rám mutatott.

– Az az!

Picsába.

– Mi van? – kérdezte.

– És név szerint említettek?

– Igen. Na, ki az a faszi?

– Nem faszi, nő. Ő vezeti a Milkósokat.

– Ó. – A Milkósokról még Bobby is hallott.

Miközben a Milkósok területe felé hajtottunk a belvárosban, dr. G-vel kikövetkeztettük, mi történt. Brandy bizonyára elterjesztette, mit keresünk, és a hír a táplálékláncon keresztül eljutott a Milkósokhoz. Nem kellett volna meglepődnöm. A Milkósok felügyelték Toronto marihuánakereskedelmének jó részét, így logikus módon beszálltak az okosdrogok piacába is. Fajza egyike volt azoknak a hipervállalkozóknak, akiktől még a vérbeli kapitalisták is hidegrázást kaptak.

Ő és a Milkósok 2020-ban alapították meg a vállalkozásukat; mikrohiteleket vettek fel egy nonprofit cégtől, amely úgy gondolta, a jótékonykodást otthon kell elkezdeni. Tucatnyi afgán nő, akik a harmadik bevándorlási hullámmal érkeztek a harci zónából az után, hogy a tálibok (ismét) elfoglalták az otthonukat, érdekszövetségbe tömörültek, és fejenként ötszáz dollárt adtak be a közösbe. Milliomosok Klubjának hívták magukat. A nappaliban létrehoztak egy körömápoló szalont, fürdőkádban növesztett kardamomot és sáfrányt árultak, postai kisegítő szolgáltatásokat nyújtottak, majd egy hatalmas ugrással mikro-mikrobankot alapítottak. Tízdolláros kölcsönöket adtak különféle pénznemekben, és a hasznot hazaküldték az otthoniaknak.

A bank Fajza ötlete volt. Újonnan felfedezett pénzügyi érzékét hasznosítva elkezdett üzletasszonyokat faragni a környéken élő nőkből, és rögtön számlát is nyitott nekik. Tanfolyamokat tartott értékesítésből, üzletstratégiából, humán erőforrásból (más néven a férjek irányításából). Aztán visszament a zöldségekkel és postával foglalkozó nőkhöz, és elmagyarázta nekik a szinergia fogalmát. Konkrétan:

Hidroponikus növénytermesztés + szállítás + pénzmosás = hatalmas haszon.

2025-re a Milkósok felügyelték Ontario nagy részét. Együttműködtek a vadonban létrehozott marihuánaültetvényekkel, és szállítmányokat küldtek az Államokba, de a fő üzleti profilt továbbra is a helyben termelt, kézműves, organikus növények jelentették – a rügyekben annyi THC-val, amennyitől hátrabicsaklik az ember feje, akár egy PEZ cukorkaadagoló.