Liza Marklund

FAGYPONT

Copyright © Liza Marklund, 2021

A mű eredeti címe: Polcirkeln

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Harrach Ágnes

ISBN 978-963-614-017-5 (papír)

ISBN 978-963-614-018-2 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szabó Lea

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

2019. december 20., péntek

A holttest az év egyik legsötétebb időszakában került elő, amikor a nap cserben hagyja az északi sarkkörön élőket, és esze ágában sincs fényt adni nekik. A Katonai Bázishoz vezető út áthalad a Piteälven folyón, a meztelen, fej nélküli testet a híd lábazatában találták meg. Egy lányé, esetleg fiatal nőé lehetett… vajon hol húzódik a határ, talán a nagykorúságnál? Bárhogy hangozzon is a válasz, mindenki rögtön tudta, kihez tartozott egykoron ez a test.

Sofia Hellstennek hívták, és még a tizennyolcat sem töltötte be.

A korábbi polgármester, Hilding Hellsten lánya volt, aki 1980-ban egy késő nyári zivataros napon, mintegy negyven éve tűnt el a könyvtárból hazafelé menet. Tornazsákját, tele kölcsönzött könyvvel Gransel közelében egy árokban találták meg néhány nappal később, de a lánynak nyoma veszett. Egészen addig a ködös, borús decemberi napig, amikor a világ tejfehér ködbe burkolózik, és minden színét veszti. A lány ruhái, iskolatáskája és pénztárcája pontosan ott voltak, ahol a fejnek kellett volna lennie.

A kisváros lakói számára a test megtalálása jelenthetett volna egyfajta lezárást, általános megkönnyebbülést. Hiszen a Sofia Hellsten után keletkezett űr mindannyiuk előtt közel négy évtizeden át nyílt sebként tátongott, és csak akkor gyógyulhatott be, amikor az eltűnt személy előkerül, és fény derül az igazságra. Ebben mindenki egyetértett. De egy hídlábazatban megtalált csonka test nem hozhat megkönnyebbülést. Az esetről beszámoló valamennyi híradásból végtelen gyász és elfojtott düh áradt. Még a Svéd Állami Televízió is felküldött Stockholmból egy stábot a messzi északra.

A négy nő számára, akik valaha Sofia Hellstennel együtt megalapították az Északi Sarkkör Könyvklubot, a híd lábazatából előkerült tetem rendkívül felkavaró volt. Évtizedekig szunnyadó indulatokat szabadított fel, és életeket szaggatott darabokra, bár ezek az életek talán sosem voltak teljesen épek.

Vannak, akik úgy gondolták, hogy minden az egyik iskolatárssal, Wiking Stormbergjel kezdődött. A fiúba az öt lány közül többen szerelmesek voltak. Mások inkább a társadalmi osztálykülönbséget okolták, a lányok előtt álló eltérő lehetőségeket.

De kérdés, hogy valójában nem a Lolitával kezdődött-e minden.

VLADIMIR NABOKOV

LOLITA

Választotta

CARINA BURSTRAND

1980. április 18. péntek

Április, a legszeszélyesebb hónap.

A folyóvölgyben élők az áprilisi időjárásra azt mondják: ovegolant, egyenetlen. Bizonytalan, mint a háromlábú tehén. Örökkévalóságot ígérő, euforikusan ragyogó nappalok váltakoznak fagyos, viharos éjszakákkal, amikor jégeső sem kizárt, és borítékolható a búskomorság.

Arra a szürke péntek reggelre keserű pára ereszkedett. A felfordulás és a nyugtalanság párája.

A ház lépcsőjét egy centi vastag jégpáncél borította, az a fajta, amit csak akkor vesz észre az ember, amikor már koppan a farokcsont. Carina hunyorogva nézett a lába elé, úgy tűnt, a ház előtti járda sincs jobb állapotban, az úttesten viszont egyenetlen, világosbarna homoksávot pillantott meg. Lendületet vett, és ugrott. Iskolatáskája nekivágódott a hátának, Carina megcsúszott, és nagyot esett. Pár centire mellette szemétszállító autó dübörgött el, a sofőr dühösen nyomta a dudát. Carina bemutatott a kukásautó tátongó hátoldalának. Miközben feltápászkodott, és a fenekét masszírozta, rájött, hogy hiba volt nem számolni a táska súlyával. Annak a sok könyvtári könyvnek ma jár le a kölcsönzési határideje. A túloldali járdán két kisiskolás röhögve mutogatott rá. Jaj de vicces. Carina nekik is beintett. Idióták!

Óvatos léptekkel, bicegve indult lefelé a Kvarndammsvägenen, a táska szíja minden második lépésnél erősen bevágott a nyakába. Kellemetlen volt, és keveredett más testi érzetekkel: a menstruáció előtti hasfájással, a sajgó hátsó és a korgó gyomor nyűgjével. Bár volt otthon étel, lepénykenyér a spájzban, aludttej a hűtőben, képtelen volt Ulrikával együtt reggelizni.

– Ez baromira be fog kékülni!

Hirtelen nagyot dobbant a szíve. Wiking Stormberg vigyorogva csusszant el mellette a járda jégpáncélján. Két karját szélesre tárva egyensúlyozott, mintha gördeszkázna. Carina a válla mögé dobta a haját, és egy pillanatig nem kapott levegőt. Csak most vette észre, hogy lefagy a füle. Ugye nem vörös a hidegtől? És egyáltalán, kisminkelte magát ma reggel?

– Kedves tőled, hogy törődsz a hátsómmal.

– Te, Benny ugye nem jött haza ma éjjel?

Carina nagyot nyelt, és vállat vont.

– Szerinted egy ágyban alszunk? Mert a vérfertőzés nyilván akkor a legmenőbb, ha a szűk családban marad, mi?

Igyekezett lépést tartani Wikinggel, de nagyon fájt a hátsója.

– Tegnap éjjel apám és Lars-Ivar szedték fel a Swamp előtt. Kristerrel láttuk.

Wiking új lendületet vett, és folytatta a csúszást a jeges járdán, piros mintás gyapjúsapkája úgy világított, mint valami stoptábla. Alakja lassan szétfolyt, és eltűnt a távolban. Homályos háromszög szürke háttér előtt.

Nagy ügy. Legalább tudja, hogy a mihaszna bátyja mégsem patkolt el az éjjel. Már korábban is számtalanszor előfordult, hogy Wiking faterja, Stenträsk rendőrparancsnoka begyűjtötte Bennyt, és hagyta, hogy a zárkában aludja ki részegségét.

Wiking formátlan kontúrja megállt a buszmegállónál, és másokkal is szóba elegyedett, hasonlóan elmosódott alakokkal. Carina hallotta a nevetésüket. Tudta jól, hogy szemüvegre lenne szüksége, hiszen az iskolai nővér szemvizsgáló tábláján csak a három legfelső sort tudta elolvasni. Elsős kora óta ugyanaz a tábla lógott a falon ugyanazokkal a betűkkel, csak akkor még a legkisebbek sem jelentettek neki gondot: MRTVFUENCXOZD. Már másodikban kívülről fújta, és harmadikra, amikor már nem látta a legapróbbakat, rég az emlékezetébe véste. Könyvet még mindig tudott olvasni, és a közeli tárgyakkal sem volt gond. Arra sem volt szüksége, hogy lássa, mi van a táblára írva, megjegyezte, amit hallott.

– Jók a jegyeid – mondta neki a pályaválasztási tanácsadó kilencedikben a kötelező elbeszélgetésen. – Ha hároméves tagozaton folytatod, akkor majd mehetsz egyetemre. Mit szólnál a társadalomtudományi tagozathoz? Szerintem az illene hozzád.

Mintha a műszálas sálat viselő, inkontinenciaproblémával küzdő nyanyának fogalma lenne arról, hogy mi illik hozzá.

– Az irodai vagy a kereskedelmi szakirány tökéletesen megfelel – válaszolta Carina, majd felállt, és kisétált az ajtón. A világ bármely pontján lehet irodában vagy boltban dolgozni. Mert el fog költözni innen, és megkeresi a kenyerét, amint lehetősége nyílik rá. Csináltat magának kontaktlencsét, és lesz egy ajtaja, amit magára zárhat, jobban mondva egy ajtó, amellyel kizárhatja Ulrikát. És akkor végre elkezdhet élni.

A háta mögül hallotta, hogy megérkezik a Norrbottens Trafik vállalat busza. Kissé lelassította lépteit, hogy Wiking Stormberg hangos társaságának legyen ideje felszállni, mielőtt ő odaér. Mindazokat, akiknek a szakmai oktatása (közlekedéstechnika, egészségügy, gáz- és vízvezeték-szerelés) speciális termet igényelt, naponta levitték busszal Älvsbynbe – közelebb a tengerhez és a jövőhöz. A Stenträski Gimnázium és Szakközépiskola az általános iskola mellett működött, és csak a legáltalánosabb elméleti tárgyakat oktatták itt.

Tavasszal fog érettségizni. Addig alig két hónap van hátra.

Persze az érettségi nem a legpontosabb kifejezés, mert azt már Svédországban eltörölték. Eredetileg is csak azoknak a fejére került a fehér diáksapka, akik hároméves tagozatra jártak. Nem mintha érdekelné. Úgyse tenné a fejére azt a nevetséges micisapkát soha az életben.

– Szia, Carina! Este könyvklub!

Susanne kiáltott rá valahonnan a buszra tülekedő tömegből. Humán tagozatra járt, a félklasszikus változatra – Latin my ass –, és ilyen nem volt a stenträski gimiben. Carina nem látta Susanne-t a tömegben, de azért üdvözlésre emelte a karját. Persze hogy ott lesz este, hisz épp arról a könyvről fognak beszélgetni, amit ő ajánlott.

Korábban érkezett, mint mindig. A könyvtár Carina iskolája, a Kvarndammsskolan épülete mellett, a városháza és a rendőrség közös tömbjében működött. Még nem volt nyitva, de Astrid, a könyvtárosnő beengedte.

– Az Áttetsző testekből végül találtam egy példányt. Még mindig érdekel? Megrendeljem?

Nabokov utolsó előtti befejezett regénye. Még hogy érdekli-e?

– Igen, köszönöm – válaszolta, és nagy puffanással a visszavételi pultra tette az iskolatáskáját. – Nálam maradhat ma estig a Lolita? Csak amíg megbeszéljük, azután itt hagyom.

Az északi sarkkörről elnevezett könyvklub – ami nem Carina ötlete volt – havonta egyszer, pénteken tartotta összejövetelét a könyvtár legbelső termében, az ifjúsági részleg mögött. Ezt a szobát általában mesedélutánokra és barkácsolásra használták. Bútorzata törpéknek való székekből és asztalokból állt, mindenütt harsány gyerekkönyves plakátok függtek. A könyvklub tagjai legtöbbször inkább átcipeltek néhány babzsákot az ifjúsági részlegről.

– Persze, jó lesz így. De kérlek, rakd majd vissza a polcra, a helyére! Már írom is be, hogy visszaadtad.

Astrid határozott, gyakorlott mozdulatokkal pipálta ki a könyvkupac egyes tételeit. Carina a karórájára pillantott. Mickey egér két keze – vagy mancsa? – a nyolcasra és a kilencesre mutatott, tehát még háromnegyed órája van a becsengetésig. A Lolitát visszatette a táskájába.

Ami azt illeti, Nabokov Ada című regényét sokkal jobbnak és érdekesebbnek gondolta, de mivel nem talált svéd fordítást, a szerző leghíresebb könyvét választotta, amikor rá került a sor. Az igazat megvallva az Ada néhány klubtagnak – a neveket most hagyjuk – túl bonyolult lett volna. Varázslatos, szinte szédítő érzés volt követni a testvérek, Ada és Van Veen szerelmének történetét a két alternatív világban, Demoniában és Antiterrában. Annyira szeretett volna beszélgetni erről a könyvről valakivel, de valószínűleg egész Norrbotten megyében senki más nem olvasta. Legalábbis rajta kívül soha senki nem kölcsönözte ki, még könyvtárközi kölcsönzéssel sem, ezt Astrid ellenőrizte. Bár a fordítás pocsék volt, mégiscsak a Lolita tűnt a legjobb választásnak, mivel meg tudták szerezni öt példányban. Nabokov lendületes stílusa és bonyolult szójátékai egyszerűen zseniálisak, a regény tele van szellemes francia hivatkozásokkal és egy sor őrült asszociációval. A regény a regényben egy őrültek házában íródott, hát persze hogy kicsit őrültre sikeredett.

Carina kiválasztotta az egyik asztalt a kézikönyvtár mögötti dolgozósarokban, elővette a tolltartóját és az iskolai füzeteit. Már nem sok dolgozat volt hátra, de ma például lesz egy a számológép használatából. Bár gondoskodott magának nyári diákmunkáról, minden tárgyból a legjobb jegyet szerette volna kapni. A fő ok, amiért a kétéves kereskedelmi és számviteli képzés mellett döntött, az volt, hogy félidőben hosszabb gyakorlatra küldték őket, ami reményei szerint egyenes út egy álláshoz, amint elvégezte az iskolát. És igaza volt. Nyáron gyakorlatilag teljesen egyedül kezeli majd a városháza telefonközpontját.

A képzés számviteli része elsősorban a kézi és elektronikus számológépek és a könyvelőprogramok használatát tanította meg, hogy az eszközöket minél könnyebben, gyorsabban tudják majd használni. Boldoguljanak a százalék- és költségszámítással, ki tudják számolni a fizetéseket, ne okozzon gondot a kamatszámítás, a valutaátváltás, a számlakészítés és a leltározás. Mindez gyerekjáték volt.

Carina átnézte az órai jegyzeteit, és megállapította, hogy mindent tud. Így aztán elővette a regényt, lehunyta a szemét, és azokra a helyekre gondolt, amelyeket Lolita és Humbert amerikai utazásuk során bejártak: New Orleans, Poplar Cove, Little Iceberg Lake, Coalmont, Tennessee… Az összes helyszínt kikereste piros iskolai atlaszában, legalábbis megpróbálta, mert egyik-másik olyan jelentéktelen volt, hogy nem szerepelt a könyvben.

Egy napon majd ellátogat ezekre a helyekre. Nemsokára, nemsokára, nemsokára kiszabadul a börtönből, és oda utazik, ahova csak akar, az egész világ nyitva áll majd előtte.

Találomra felütötte a regényt. Rábökött a jobb oldalra, és döbbenten olvasta, amit a véletlen és a tudatalattija választott.

„Vajon nem avatkoztam bele valamiképp a sorsába azzal, hogy azt a magam kéjéhez kötöttem? Ez egy nagy és rettenetes kérdés ma is, és örökre.”[1]

Lehetséges, hogy a vágy sorsokat irányít?

Bárcsak tudná!

Az olvasókör tagjai, az öt lány, elsőtől egy osztályba járt. Hárman közülük, Birgitta, Susanne és Agneta már korábbról ismerték egymást. Norrbotten megyében az 1960-as években sajátos gyermekfelügyeleti szolgáltatást vehettek igénybe a szülők. Az önkormányzat bébiszittereket fizetett, akik egyszerre több gyerekre is felügyeltek a saját otthonukban. A három lányét Sigrid Kinnunennek hívták, és játszhattak a nappalijában, de nem mehettek fel az emeletre.

Az Északi Sarkkör Könyvklub hetedik osztályban alakult meg. A diákok a szabadon választható feladat elnevezésű tantárgy keretében mélyedhettek el egy témában. Rendkívül széles keretből válogathattak. Voltak, akik a horgászatot, mások a néptáncot vagy épp a főzőszakkört választották. De a legrangosabb területnek az irodalom számított. Ennek ellenére az egész felső tagozatból mindössze ők öten jelentkeztek. Pedig nagy presztízst jelentett a körhöz tartozni. Aki önként vállalta, hogy pénteken az utolsó két órában irodalmi vitákba bocsátkozik, nemcsak a diákok, de a tanárok elismerésére is számíthatott. Különös elhivatottságot és talán kiemelkedő intelligenciát is tulajdonítottak nekik. Persze néhányan azért a „stréber” jelzővel illették őket, de mégsem számítottak kakukktojásnak. Ez annak volt köszönhető, hogy a szülők egy részét nagy tisztelet övezte a városban, másrészt mind az öten határozottan csinosnak számítottak.

Minden kétséget kizáróan Carina volt közülük a legnagyobb könyvmoly. Úgy falta a regényeket, mint más az áfonyás pitét. Birgitta, akinek édesanyja orvosként dolgozott Piteåban, édesapja pedig a Katonai Bázis igazgatója volt, a legbecsvágyóbb. Susanne azért csatlakozott, mert Birgitta és Carina is tagok lettek. Agneta írói álmokat dédelgetett. Egyszóval mind a négy lány logikus és érthető okból választotta az irodalmat.

Sofia esetében már nem volt ennyire egyértelmű a helyzet. A többiek számára sosem derült ki, miért a könyvekre esett a választása, mondjuk, a „színek és formák” témakör helyett. Mindannyiuknak megfordult a fejében, bár sejtésüknek soha nem adtak hangot, hogy Sofia helyett valójában a szülei döntöttek. Édesapja, mint már említettük, stenträsk polgármestere volt, ráadásul póttag a Szociáldemokrata Párt nagy hatalommal bíró belső körében, a Végrehajtó Bizottságban.

Tehát nagy presztízst jelentett az Északi Sarkkör Könyvklub tagjának lenni. De mire erre az iskola többi tanulója rájött, és világossá vált, hogy akár jobb jegyeket is szerezhetnek, addigra az olvasókör tagjai már senkit nem engedtek be maguk közé. Ha mások is szeretnének elmélyülni az irodalomi szövegekben, akkor indítsanak saját könyvklubot, ne rájuk csimpaszkodjanak.

Tehát így kezdődött, és a következőképpen folytatódott.

A lányok minden héten elolvastak egy könyvet, majd péntekenként előre egyeztetett szempontok alapján megvitatták. A találkozókról rövid jegyzőkönyv készült. Már kezdettől minőségi irodalmat választottak, néhány kivételtől eltekintve, ugyanis ha Susanne vagy Sofia volt soron, általában Carolyn Keene és Jackie Collins került napirendre.

A találkozót a könyvet választó klubtag vezette. Röviden bemutatta a művet, megosztotta benyomásait a többiekkel, majd szép sorban mindenki elmondta a véleményét. Ezután következett a különböző részletek és értelmezési szempontok megvitatása. Általában regényt olvastak, de néha más műfajokba is belekóstoltak.

Az Északi Sarkkör Könyvklub tagjai kiváló bizonyítvánnyal zárták a felső tagozat harmadik osztályát. Csak Agneta jelentett kivételt, ugyan ötöse volt svéd nyelvtanból és irodalomból, de bizonyítványának átlaga mindössze 2,9 lett.

Amikor ballagás után Astrid felajánlotta nekik, hogy találkozóikat ezután is tarthatják a könyvtárban, a lányok gondolkodás nélkül igent mondtak. De megbeszélték, hogy középiskolásként már csak havonta egyszer jönnek össze, mert valószínűleg sokkal többet kell majd tanulniuk. Hogy valóban többet tanultak-e, az már más kérdés.

A könyvklubot és a tagjait körülölelő dicsfény az évek során némileg halványult. Már nem akartak mások is csatlakozni, az iskolába új tanárok érkeztek, a régieknek pedig új tanítványai lettek. De egyre inkább megmutatkoztak a lányok közti különbségek is. A korábbi kötelék, melyet a közös gyerekkor és az elszigeteltség font szorosra, lazulni látszott.

Beköszöntött az új évtized, 1980-at írtak, és ők szokásukhoz híven egész évre kijelölték az olvasmányaikat. Carina és Agneta nyárra befejezik iskolai tanulmányaikat, és talán el is költöznek Stenträskből. A könyvklub jövője bizonytalanná vált.

Egy olyan időszak kapujában álltak, amely elkerülhetetlen változásokat hozott az életükben.

[1] Békés Pál fordítása.

– Akkor ma te zársz, Carina? A kulcsot majd add le a portán!

A könyvtárosnő Carina kinyújtott tenyerébe ejtette a nagy bronzlovat és a rajta függő kulcsot, becsukta maga mögött az ajtót, és az üvegfalon keresztül még integetett neki. Carina visszaintegetett. A fűtés halkan zúgott. A levegő fagyos és metsző volt, és nem csak az ablakon túli hideg miatt. Mindenki megérkezett már, ráadásul szinte mindannyian időben. Birgitta szokás szerint utolsóként, koromfekete haja csillogott. Carina távolabb, az ifjúsági részleg fogasára akasztotta a dolgait, a többiek mindent behoztak magukkal a meseszobába: táskát, prémes csizmát, sálat, dzsekit, lábszármelegítőt, kötött kesztyűt. Carinának úgy tűnt, mintha a ruhakupacok támadólag sorakoznának a fal mellett, és a babzsákokon kuporgó lányok testbeszéde is hasonlóról árulkodott. Birgitta maga mellett tartotta hatalmas Adidas táskáját, valószínűleg az egész heti szennyese volt benne. Fáradtnak tűnt, a haja kissé kócos. Hétközben az édesanyjánál lakott Piteåban, mivel a Strömbackaskolan társadalomtudományi tagozatára járt, de hétvégére mindig hazautazott a Katonai Bázist igazgató apjához.

Susanne medvecukorízű rágógumit rágott, illata betöltötte a szobát. Időnként kihúzta a barna ragacsot, és egyre gyorsuló mozdulatokkal megforgatta az ujja körül, uh, de gusztustalan. És ha már a gusztustalan szokásoknál tartunk: Sofia kivette a nyalókát a szájából, visszacsomagolta a papírjába, és becsúsztatta a táskájába. Majd kiosztott néhány pecséttel ellátott lapot, az előző találkozó jegyzőkönyvét. Öt A4-es oldal összetűzve, szokás szerint nevetségesen részletes beszámolóval. Mindenki úgy vette át, hogy bele se nézett. Sofia szorosabbra gumizta a lófarkát, orrnyergébe tolta a szemüvegét, és kezében az elmaradhatatlan jegyzetfüzetével leült. Agneta kifelé bámult az ablakon, úgy tűnt, gondolatai messze járnak.

– Oké, tehát a Lolita – kezdett bele Carina, és lehuppant a gyerekkanapéra, mert csak négy babzsák volt a szobában.

Félretolta Sofia kínosan pontos jegyzőkönyvét, a márciusi találkozó vitájának összefoglalóját Judith Krantz Kétségek című regényéről. Te jóságos ég!

– Nem tudom, mennyire ismeritek Vladimir Nabokovot. Annyit biztos hallottatok róla, hogy Oroszországban született, és az első kilenc regényét oroszul írta, később az Amerikai Egyesült Államokba emigrált, és a további művei már angolul születtek. De azt tudtátok, hogy mesterszinten sakkozott, és nagy lepkeszakértő volt?

Carina végignézett a lányokon. Birgitta idegesen fészkelődött a helyén, Agneta a távolba meredve vakargatta a karját.

– Főnemesi családba született, a felmenői között találjuk Nabok Murza herceget, anyai nagyapjának aranybányája volt. Az, hogy egyik napról a másikra angolul kezdett el írni, nem is annyira meglepő, hiszen már gyerekkorában folyékonyan beszélt oroszul, franciául és angolul.

A többiek mérsékelt érdeklődést mutattak. Carina megköszörülte a torkát.

– Többször is menekülnie kellett: először Oroszországból a kommunisták, majd Németországból a nácik elől. Berlinben feleségül vett egy orosz zsidó nőt, Verát, életük végéig kitartottak egymás mellett. Nabokov sokáig Amerikában élt, de végül Svájcban halt meg néhány évvel ezelőtt. Ami a késői írói munkásságát illeti…

Úgy tűnt, senki sem figyel rá. Carinának összeszorult a torka. Így semmi értelme folytatni az összefoglalóját.

– Nos, akkor következzen a ti véleményetek! – mondta inkább. – Sofia, vezeted a jegyzőkönyvet?

A lány bólintott. Már régóta nem felváltva készítették, mostanában mindig Sofia írta, de mégis minden egyes alkalommal megkérdezték tőle, hogy vállalja-e. Körülményesen nekikészülődött, kihajtott egy új oldalt a jegyzettömbjéből, tollat vett a kezébe. Senkin sem látszott, hogy szólni akarna. A teremben egyre nyomottabb lett a hangulat.

– Gitte…? – kérdezte Carina bizonytalanul, kissé rekedtes hangon.

Birgitta félresöpört egy arcába hulló hajtincset, nagyot sóhajtott, majd előkotorta Adidas táskájából a saját példányát, de ugyanezzel a mozdulattal kirántott egy gyűrött zoknit meg egy piszkos bugyit is.

– Érdekelne, hogy… – kezdett bele, és visszagyömöszölte a szennyesét. Nem folytatta a megkezdett mondatot, kezében a könyvvel szoborrá merevedett, és csak bámult maga elé.

– Igen? – nézett rá Carina.

Birgitta mély lélegzetet vett. Halk, de mély hangon szólalt meg, egy soha nem hallott hangszínen. Nem volt kétséges, hogy a beszélő tud valamit, és határozott véleménye van.

– Nem értem, miért kellett elolvasnunk ezt a könyvet. Hogy választhattad pont ezt? Ez egy szar regény.

Susanne abbahagyta a rágózást, Agneta nagy zajjal feltápászkodott a babzsákról. Carina érezte, hogy szíve a torkában dobog, ugyanúgy, mint amikor reggel Wiking Stormberg elsiklott mellette a jeges úton. Igaz, hogy az elmúlt évben megváltozott a hangulat a könyvklubban, de az még sosem fordult elő, hogy nem értettek volna egyet valamiben. Carina megvárta, hogy felizzon a dühe, legyen mibe kapaszkodnia.

– Mégis mit akarsz ezzel mondani?

– Várjatok csak! – szólt közbe Susanne, és előrehajolt, térdét kis híján beverve a miniatűr asztalkába. – Gitte, mondd csak el, szerinted miért szar ez a könyv!

Carina érezte, hogy elvörösödik. Sandán Birgittára pillantott, és megpróbált dühös lenni, de inkább olyan volt, mintha lebegni kezdene. Mintha egyszerűen eltűnt volna alóla a gyerekkanapé.

– Hát ez a Humbert Humbert, a főszereplő – fohászkodott neki Birgitta – egy undorító alak. Csak azért vesz feleségül egy nőt, mert megkívánta a kislányát. Ez az egész annyira undorító, hogy hánynom kell tőle. Teljesen beteg, aki azt mondja, hogy ez normális.

Carinának zúgott a füle, Susanne válaszát már csak a fülében lüktető dühén keresztül hallotta.

– Szerintem is rettenetesen undorító ez az egész, de azért fogalmazhattál volna szebben is, Gitte. Azonkívül hagynunk kell helyet a visszataszító könyveknek is.

– De ez pornográfia! – kelt ki magából Birgitta. – Szerintetek a pornográfia oké?

Ez nem pornográfia, szerette volna kiáltani Carina, de nem jött ki hang a torkán.

– Nem kellett volna végigolvasnod, ha annyira szörnyűnek találtad – mondta Susanne.

Birgitta görcsösen szorítva kezében a könyvet, Carinára mutatott.

– De igen, kénytelen voltam elolvasni, mert ő ezt választotta. Ezt a mocskot!

Azzal földhöz vágta a kötetet. Carina úgy látta, a könyv felizzik, életre kel, sikoltozik és rúgkapál. Nem értette, mit mond, de a hang fülsiketítő volt. Birgitta arca vérvörössé vált, nagyon megcsúnyult tőle. Agneta lehajolt, elgondolkozva felemelte a könyvet, végigsimította, mintha sajnálná.

– Nekem t-t-tetszett – mondta a maga halk hangján. – Nem könnyű olvasmány, és nagyon szomorú. Érdekes volt az ötvenes évek Amerikájáról olvasni. Kár, hogy az összes szereplő olyan sz-sz-szomorú benne, és végül mindenki meghal.

Néma csönd ült a szobára. Carina végre újra kapott levegőt, és megint hallotta a fűtés zaját.

– És a szerelem… – folytatta Agneta, mintha mi sem történt volna. Előhalászta a táskájából az írógéppel készített jegyzeteit, amihez mindig piros szalagot fűzött be. – Végül is kinek van joga bárkit is megszólni azért, amit é-é-érez? Mindaddig, amíg valaki nem árt a másiknak, joga van azt szeretni, akit akar, vagy nem?

– Ez a könyv nem a szerelemről szól – bizonygatta Birgitta. – Az a perverz állat bedrogozza, majd meg akarja erőszakolni a mostohalányát. Ez egyáltalán nem normális helyzet. És aztán meg is öl valakit. Hogy beszélhetnénk itt arról, hogy nem árt a másiknak?

– Szerintem akkor is fontos, hogy mindenki szabadon választhasson könyvet – szólt közbe Susanne.

– Humbert Humbert valóban undorító alak – folytatta Agneta. – És teljesen ő-ő-őrült. De hát nem lehet egy regény minden szereplője szimpatikus.

– Igenis előfordul, hogy árthatunk valakinek azzal, hogy szeretjük – szólt közbe Birgitta –, vagy túlságosan szeretjük, vagy egyáltalán nem szeretjük…

Egy pillanatra átsuhant a szobán Wiking Stormberg szelleme, de mindannyian lesütötték a szemüket, és úgy tettek, mintha észre sem vették volna. Valamennyien tudták, hogy Birgitta megvagdosta a karját, amikor Wiking szakított vele.

– Sofia? – nézett a lányra Carina, akinek sikerült egészen normális hangon megszólalnia. – Neked mi a véleményed?

Sofia letette a tollat, és felnézett.

– A regény főszereplője egész életében búskomor, mert kiskorában elvesztette egy barátját. Számomra ez nagyon fura. Miért nem szerzett magának újat?

Azzal ismét felvette a tollat, és a jegyzetei fölé hajolt.

Birgitta nehézkesen feltápászkodott a babzsákról, fekete copfja ide-oda lengett. Vállára dobta az Adidas táskáját, bal kezével felmarkolta a kabátját és a sálját.

– Rettenetesen sajnálom, de egyenesen a buszról jöttem, még nem is voltam otthon. Rengeteg leckét kaptunk a hétvégére. Én most elmegyek.

Bizalmatlan tekintetek meredtek rá. Birgitta egy helyben toporgott. Susanne állt fel elsőként, aztán a többiek is. Búcsúzásul mindannyian megölelték, a szokásosnál kicsit teátrálisabban, és kicsit hangosabban sajnálkoztak. „Te szegény, milyen fárasztó lehet ez a sok utazgatás, hogy bírod? Na, majd holnap úgyis találkozunk. Háromkor lesz a meccs, kijössz?” Birgitta természetesen nemmel válaszolt, micsoda egy mártír! Wiking Stormberg, a hokicsapat sztárja szinte egymaga juttatta az Északi Sarkkört – mármint a hokicsapatot, ha valakit érdekelne a könyvklub nevének eredete – a harmadik osztályba. Stenträskben megállt az élet azokon a délutánokon, amikor a csapat otthon játszott, a Kvarndammsskolan alig fűtött jégsátrában.

Carina nem vette le a szemét Birgittáról.

– Igazi öngyilkossági kísérlet volt, amikor megvágtad magad, vagy csak egy kis figyelmet szerettél volna kicsikarni?

Birgittának elállt a lélegzete, és holtsápadt lett. A teremben megfagyott a levegő. Carina érezte, hogy lávaként tör ki belőle a düh, a mindent elpusztító gonoszság.

– Rohadt fárasztó lehet ott fenn a Díszpáholyban ücsörögni! – robbant ki belőle. – Ó, te szegény! Néha le kell ereszkedned közénk, hogy belénk rúghass, szegény halandókba. Hogy idiótának és undorítónak nevezhess minket, amikor fel sem fogod, hogy valójában miről beszélsz…

Levegő után kapkodott, szavai visszhangot vertek a szobában.

Birgitta sarkon fordult, és futva indult a kijárat felé. Mindannyian követték a tekintetükkel. Csapódott a bejárati ajtó. Agneta és Susanne félig nyitott szájjal, döbbenten meredt egymásra. Carinának égett az arca.

Még soha senki nem kérdőjelezte meg az összetartozásukat: ezt a törékeny kis társaságot, amely a hasonló gyerekkorukra és korlátozott lehetőségeikre épült. Így álltak ott, a szikla szélén egyensúlyozva, míg végül Susanne úgy döntött, hogy ő is leugrik. A karórájára pillantott, a svájci műanyag órára, amire roppant büszke volt, majd vissza Carinára. Carina elfordította a fejét. Susanne átment a pasztellszínű lábszármelegítőjéért. Sofia összecsapta a jegyzetfüzetét, becsúsztatta a Bölebyn tímárműhelyben készült bőrtáska belső zsebébe, majd újra elővette a nyalókát. A papír ráragadt, hangosan zizegett, amikor letépte. Susanne többször is körbetekerte a nyakán kézi kötésű sálját. Agneta visszatette a táskájába a jegyzeteit. A fűtés dübörgött.

Susanne megállt szorosan Carina mellett, sálja a fél arcát eltakarta. Lejjebb húzta, majd félhangosan suttogni kezdett, mintha színházban lenne.

– Gitte látott titeket – sziszegte, elég hangosan ahhoz, hogy a többiek is hallják. – Amikor beszélgettetek. Szerelmes vagy Wikingbe?

Carina válaszolni akart, de torkán akadt a szó. Egy szót sem értett az egészből. Dühe, ami időközben lecsillapodott, újra fellángolt.

– Csak ne játszd az ártatlant! – mondta Susanne, és elindult a kijárat felé.

Agneta volt a következő, aki elviharzott, köszönés helyett enyhe szappanszagot hagyva maga után. Sofia hűséges kiskutyaként követte.

A könyvtárban már csak a gyerekrészlegen égett a villany, a könyvtár többi helyisége sötétségbe borult. Carina semmit nem látott, mégis tudta, hogy valami véglegesen tönkrement. Leragadt a nyitott ajtóban, a lába teljesen megdermedt. Esetlen mozdulatokkal nyúlt az iskolatáskájáért, majd lekapcsolta a villanyt. A sötét árnyak elnyelték. Az utcán elhaladó autók megrezegtették az ablaküvegeket, ezenkívül csak a fűtés halk moraja hallatszott.

Becsukta maga mögött a meseszoba ajtaját, és futva indult az előtérben álló fogas felé. Váratlan aggodalom tört rá. Még csak az egyik karját dugta a kabátba, de gyorsan behúzta maga mögött a bejárati ajtót. Elfordította a zárban az ormótlan bronzdíszes kulcsot, majd egyetlen szó nélkül leadta a rendőrség recepcióján.

Jéghideg sarki szél söpört végig a Föreningsgatanon, sziszegve akadt meg a házsarkokon, tűhegyes jégkristályokat sodorva magával, amik nekicsapódtak a házfalaknak, és szúrták Carina arcát. Az álláig húzta téli dzsekije cipzárját, és azt kívánta, bárcsak reggel vett volna sapkát. Most még az sem érdekelné, ha tönkretenné a frizuráját. Vállát felhúzva a kabát gallérjával próbálta védeni a fülét, nem sok sikerrel. Még kilencedikes korában kapta ezt a kabátot, és már réges-rég kinőtte. Az anyja azt ígérte, karácsonyra kap újat, de miután a városvezetés megszorításokat jelentett be, nem tudott annyit dolgozni, amennyit szeretett volna. A házigondozási szolgálat vezetője az új szociális ellátási törvényt okolta a kialakult helyzetért, de ezt senki nem hitte el, legalábbis Carina családjában biztosan nem.

Az égen még mindig sejlett némi halvány fény. A felhők megültek a háztetőkön, otthonaikba és autóikba préselve az embereket.

Már csak a gondolat, hogy haza kell mennie, szúró fájdalmat okozott az alhasában. Annak a rohadt, szűk lakásnak még erkélye sincs. Anyja és apja a tévé előtt, Ulrikának a füléhez nőve a telefonkagyló. Mást se hallani, csak a monoton mormolását fiúkról és tömény szeszről. Hirtelen maga előtt látta Birgitta sötét szemét és sápadt arcát. Most valószínűleg rettenetesen sajnálja magát a villájukban. A háznak épp annyi szobája van, ahány négyzetméteres a Burstrand család lakása.

Carina tudta, hogy Susanne hazudott. Birgitta nem láthatta őt és Wikinget, amikor aznap reggel váltottak pár szót, hiszen Birgitta hét közben Piteåban lakott, nem az älvsbyni busszal járt iskolába. Susanne látta meg őket, ő pletykált neki.

Vagy nem emlékezne rá, hogy az elmúlt hetekben valamikor beszélgetett Wikinggel?

Mély levegőt vett, a hideg szinte marta a torkát.

Mintha azt el lehetne felejteni.

Vajon Wikingnek van már új barátnője? Talán megkérdezhetné Sofiát, ő tudhatja. Egy osztályba járnak, a természettudományi tagozatra.

Hótaposó csizmájában nehézkes volt a járás, csak húzta a lábát a vastag kavicsrétegben, alig haladt előre.

Hirtelen eszébe villant, hogy elfelejtette visszaadni a kikölcsönzött könyvet. Megígérte, hogy visszateszi helyére a Lolitát, a „külföldi szerzők, szépirodalom, svéd nyelven” polcra.

Na ennyit erről.

Jeges ablakokkal és kopogó gumikkal haladt el mellette egy kisbusz, lassított, majd megállt feljebb a Storgatanon. A motor hangja elhalt, nyíltak az ajtók, néhány férfi szállt ki belőle, angolul beszéltek, és hangosan nevettek. Carinának elakadt a lélegzete, nyújtogatta a nyakát, hogy jobban lásson. Ők nyilván a Katonai Bázison dolgozó amerikaiak, akik a Stone Swamp Innben laknak, a világ legidétlenebb nevű panziójában. A helyi lakosok természetesen csak Swamp, azaz Mocsár néven emlegették. Carina hallotta, hogy nyílik, majd csapódik a panzió bejárati ajtaja, az amerikai hangok eltűntek. A fenébe is, az első igazi fizetéséből kontaktlencsét fog venni. Inkább a halál, mint hogy szemüveget hordjon. Megrázta a haját, majd bandukolt tovább felfelé a meredek úton.

Benézett a Pub Swamp Inn ablakán. Aranyban csillogott minden, az egyetlen szín az egyébként fekete-fehér mozifilmben. Az ablaküveg kívülről zúzmarás volt, belülről párás, a teremből kiszűrődött a zene.

Csak most, a mának

éljek, a percnek, éljek a mának![2]

Tomas Ledin ezzel a számmal nyerte meg a Dalfesztivált, annyira jó, hogy szinte fáj.

Párizs, te gazdag,

te őrült kaland!

Hová lett a presszó,

a vidéki kis cuki,

szirupos falak;

hagyjatok, jó nekem magamban,

hadd legyek szabad,

hadd legyek laza!

Carina egyensúlyozva ment fel a bejárati ajtóhoz vezető négy, síkos lépcsőn, és lenyomta a kilincset.

Az aroma ökölütésként csapódott az arcába: pára, füst, felböfögött sör szaga. Ázott gyapjú és földimogyoró. Hagyta, hogy magától becsukódjon az ajtó, megcsikordulva a felhordott kavicson. Hunyorogva bámult a zavaros homályba. A morajlás leginkább piszkos rongyszőnyegre emlékeztetett, egyszerre volt undorító és otthonos. Tomas Ledin elhallgatott, helyette Eddie Meduza ordította bele a világba, hogy senki rohadt emberfia ne akarjon punkokról beszélni vele. Épületes.

– A bárban van még hely – szólt oda neki sebtében egy felszolgálólány, akit nem ismert, és aki a füstös árnyékok felé mutatott.

Carina levette a kesztyűjét. Valaki pimaszul füttyentett neki, de nem látta ki az, nem is érdekelte. A bárpultra és a mixerre fókuszált, megint az a szőke srác van, de nem jutott eszébe a neve. Legbelül volt még két szabad szék. Leült a belsőre, a másikra rátette a táskáját, és lehúzta a dzsekije cipzárját.

– Egy kólát kérek – szólt oda a szőke fiúnak. – Jéggel.

– Micsoda csöcsök! – szólalt meg egy férfi a mögötte lévő asztalnál.

Carina nem tudta, hogy róla beszél-e, de azért a biztonság kedvéért elfordult. A felszolgálólány lihegve érkezett két hatalmas, szűzpecsenyés-béarni mártásos pizzával, majd levágta az idős férfi és a haverja elé.

– Még két korsót ugyanebből és két kupica tisztát – rendelt a férfi.

A felszolgálólány előhalászott a farzsebéből egy jegyzettömböt, megismételte a rendelést, és eltűnt.

Carina megkapta az üdítőjét. Eddie Meduza tovább ontotta káromkodásait. Ezt a dalt a templom előtti parkolóban gyülekező, lázadó fiatalok különösen szerették. Minden punk büdös, és menjen a pokolba! Carina óvatosan, hunyorogva körülnézett, de nem látott egyetlen ismerőst sem. Egyrészt mert valójában alig látott, másrészt a terem túl sötét és füstös volt, de leginkább mert túl korán volt még. Benny és a haverjai még csak az alapozásnál tartottak, nyilván épp most keverték maguknak valahol a Taffel–citromos Fanta koktélt. Anya már nem engedte, hogy náluk gyülekezzenek, így aztán vagy Anténél vagy Bobbennél lógtak. Még azelőtt le kell lépnie, hogy valamelyik fiú ideér.

– This seat taken?

Carina felnézett, és egy szakállas amerikaival találta szemben magát.

Bingó!

– What? No.

Gyorsan levette az iskolatáskáját a bárszékről, és lecsúsztatta maga mellé a földre. Hirtelen úgy érezte, hogy idebenn minden rettenetesen meleg és ragacsos.

Az amerikainak széles ülepe és ronda farmernadrágja volt, amilyet a helyi áruházban lehet kapni. Földimogyorót és sört rendelt, amit aztán közvetlenül az üvegből ivott. Megkínálta Carinát cigivel, aki elvett egyet, és hagyta, hogy a férfi tüzet adjon. A férfi is rágyújtott, majd kifújta a füstöt.

– So, you live here, or…?

– In this pub? No.

A férfi hangosan felnevetett.

– You’re funny.[3]

Bruce-nak hívták, Arizonából jött. Carina nem kérdezte meg, hogy mit csinál a városban, mert tudta. Apja a bázison volt biztonsági őr, de nem ő pletykált. Nem is volt rá szükség, az összes külföldi hatalom, amely Stenträsk kietlen külső területein próbálta ki tömegpusztító fegyvereit, a Stone Swamp Innben szállásolta el az embereit. Elég volt elsétálni a reggelizőterem és a bár előtt vagy ránézni, milyen kisbuszok állnak meg a panzió előtt, máris tudni lehetett, kik laknak itt.

Miután Carina megitta a kóláját, a férfi megkérdezte, hogy kér-e még, és ő kért. Az amerikai rendelt egyet, rummal. Olyan erős volt, hogy Carinának elszorult a torka. Kivett egy nagy marékkal a férfi földimogyorójából, hogy éreztesse vele, közösködnek.

A bárpultos szalagot cserélt. The Boppers, Number 1. Carinának is megvolt ez a lemez. Az első szám, az At the Hop arról szólt, hogyan lehet rock and rollt táncolni egy Hop nevű helyen. Az amerikai énekelte a szöveget, Carina csak a dallamot dúdolta, tudta magáról, hogy nincs jó énekhangja.

A férfi megkérdezte, hogy egy ilyen csinos lány mit keres Stenträskben péntek délután, és ő elmondta, hogy könyvklubban volt a barátaival. A férfi még sosem hallott Vladimir Nabokovról. Még a The Boppersről sem hallott sokat, ami talán nem is annyira meglepő, de abban biztos volt, hogy amerikaiak. És Harisnyás Pippi is amerikai, de az ABBA svéd, tehát azért mégsem volt annyira hülye, kész szerencse. Tucsonból jött, egy golfpálya mellett lakott. Nem, ő nem golfozik, Carina majdnem félrenyelte az italt, annyira meglepődött a kérdésen.

A férfi táncolni akart, pedig alig volt hely a bárban. Carina nevetett, és kérette magát, de csak megjátszotta a vonakodást. A férfi átkarolta a derekát, és felhúzta a székről, aztán ott helyben állva ringatták magukat a zenére. Körülöttük nagy volt a lökdösődés, Carina rá is lépett az iskolatáskájára. Ormótlan csizmája alatt is megérezte a kölcsönkönyvet, rohadt Lolita, úgy kell neked. Érezte, hogy könnybe lábad a szeme, a pohara után nyúlt, és egy hajtásra kiitta a maradékot. Amikor az amerikai megkérdezte, hogy kér-e még egyet, bólintott.

Nagyon meleg volt a teremben, szinte elviselhetetlen. A Boppers végigénekelte az egész lemezt, és épp jó éjszakát kívánt. Ez most nagyon illett ide. Goodnight, sweetheart, kár, hogy itt kell hagynom téged, de mit tehetnék? Hát maradj itt! Carina felnevetett, rettentő szomjas volt.

Az amerikai magához húzta, hatalmas testét nekiszorította, füst- és borotvaszeszszaga volt. Egyik kezét lecsúsztatta a lány hátán, bepréselte ujjait a nadrágjába, pontosan ott, ahol a reggeli esésből eredő kék folt volt. Carina felhörpintette az italát.

A férfi megkérdezte, fel akar-e menni vele a szobájába, ott többféle italból válogathatnak. Carina lehunyta a szemét, majd bólintott. Lehajolt, hogy felemelje a táskáját és a kabátját, de észrevette, hogy nehéz megtartania az egyensúlyát. Az amerikai kézen fogva akart végigmenni vele a pubon, de Carina eltolta a kezét, azért nem kell az egész városnak tudnia, hahaha.

A férfi szobája az első emeleten volt. A folyosót sötétzöld, faltól falig szőnyeg borította, középen már alaposan kikopott. Carina megcsókolta a férfit, amíg az a zárral babrált, szúrt a szakálla, a szájának sör- és földimogyoróíze volt. A kulcs leesett a földre, a férfi a falnak szorította Carinát, ágyéka faltörő kosként feszítette szét a lábait. A lépcső felől nevetés hallatszott. Carina kiszabadította magát, felkapta a kulcsot, egyetlen mozdulattal bedugta a zárba, és elfordította. Betántorgott a szobába, de a férfi kollégái még épp meglátták őket, és integettek nekik. Tök mindegy. Velük is volt egy lány, bizonyára csoportos élvezetre vágytak. Az ajtó mellett Carina elejtette a kabátját és az iskolatáskáját, és nekiállt kigombolni az amerikai ingét. A férfi egyetlen mozdulattal lerántotta róla a pulóverét, és hangosan felnyögött. Carina sosem hordott melltartót. Lefeküdt az ágyra, az amerikai olyan gyorsan vetette rá magát, hogy Carina még ki sem tudott bújni a nadrág másik szárából. A férfi egy mozdulattal lerántotta róla a bugyit, aztán már benne is volt. Rettenetesen fájt, Carina hangosan felnyögött. A férfi ezt az élvezet kifejezéseként értelmezte, és gőzerővel pumpált tovább, gyors mozdulatokkal, különösebb érzések nélkül. Carina a plafont bámulta, úgy érezte, forog körülötte a világ. A fenébe is, túl gyorsan hajtotta fel az italokat. Az amerikai hegyes térde belevágott a combjába, minden egyes lökés éles fájdalomként jelentkezett a reggeli esés nyomán. Úgy tűnt, az amerikainak néha eszébe jutott, hogy ott fekszik alatta valaki, ilyenkor megpihent, és két ujjával csavart egyet a lány mellbimbóján. Nem túl erősen, de azért nem esett jól. Mormogott, amikor elélvezett, és hirtelen teljes súlyával a lányra nehezedett. Carina alig kapott levegőt. Az amerikai valamit motyogott a fülébe, mintha azt kérdezte volna, élvezte-e, de nem volt benne biztos. Végül lefordult róla, és ő lélegzethez jutott, érezte, hogy kifolyik belőle a sperma, rá az ágytakaróra – remélte, hogy sperma, és nem a menstruációja jött meg. Az amerikai kibotorkált a fürdőszobába, és megnyitotta a zuhanyt. Carina néhány másodpercig fekve maradt, és azon gondolkodott, hogy most mit csináljon. Párszor ráharapott az ajkára, hogy duzzadtabb és pirosabb legyen, majd felült, és eligazgatta a párnákat. Végre lehámozta magáról a farmerját és a bugyiját, ami szinte ráragadt a combjára. Meztelenül nekitámaszkodott az ágy háttámlájának, igyekezett teljesen ellazultnak tűnni. A férfi elzárta a zuhanyt, krákogott és köpött egyet. Kezében törülközővel lépett ki a fürdőből, farka kókadtan lógott. Meglepődve nézett a lányra, aki meztelenül, szétvetett lábakkal ült az ágyán. Carina próbált mosolyogni, de túlságosan zúgott a feje.

– Are you hungry? – kérdezte a férfitől.

– We’ve had dinner – válaszolta az amerikai.

– How about that drink you talked about? – Carina még szélesebbre tárta a lábát.

A férfi a padlóra nézett, majd elfordult.

– I’m sorry – motyogta –, but we have some work to do tonight…[4]

Carina nyelt egy nagyot, próbálta megemészteni a hallottakat. A férfi megkapta, amit akart, és most amilyen gyorsan csak lehet, szabadulna tőle. Keresni kezdte a bugyiját. Az amerikai bement a fürdőszobába, és magára zárta az ajtót.

A pulóver becsúszott az ágy alá, Carina porosan húzta elő, lerázogatta. Az egyik öreg néni kötötte, akit az édesanyja gondozott. Ez volt a kedvence, puha, piros fonalból készült, és egyáltalán nem szúrt.

– Akkor én most megyek! – kiáltott be a fürdőszobába.

Az amerikai nem válaszolt.

Fogta a táskáját és a kabátját, belebújt a csizmájába, és kilépett a szobából. A folyosó végtelen hosszúnak tűnt, és úgy imbolygott körülötte, hogy a falnak kellett támaszkodnia. Az ajtó, ami mögött eltűntek az amerikai haverjai, résnyire nyitva maradt. Bent égett a lámpa, és épp csoportjelenet zajlott. Úgy tűnt, mind a három férfi egyszerre volt szereplő. A lány négykézláb állt, minden nyílására jutott egy farok. Carinának elállt a lélegzete a látványtól, az izgató jelenettől újra sajogni kezdett az ágyéka. Ösztönösen előrehajolt, hogy becsukja az ajtót, de nem lehetett, útban volt egy táska. Berúgta a szobába, és csak miután hallotta az ajtó csattanását, akkor fogta fel, mit látott: egy bőrtáskát a Bölebyn tímárműhelyből.

Közben teljesen besötétedett. Még hidegebb lett, de a szél elcsendesült. Szállingózni kezdett a hó. Fázott a combja, érezte, hogy ragad is. Egy csapat felsős kis mopedekkel gyülekezett Dagge kioszkja előtt. Felnevettek, és hallotta, hogy Håkan, Susanne öccse is köztük van. Amikor elsétált mellettük, a fiúk kiabálni és füttyögni kezdtek, de még arra sem volt ereje, hogy bemutasson nekik. A hidegtől kissé kijózanodott. Rápillantott a karórájára, Mickey egér háromnegyed tízet mutatott, még nem is volt olyan iszonyúan késő. Kicsit émelygett a gyomra, de nem vészesen. A táskája könnyű volt, a legtöbb könyvét benn hagyta az iskolában a zárható szekrényben, semmi értelme hazacipelni, hogy a hétvégén tanuljon. Mindössze a füzeteit és a Lolitát rakta be. Megállt a Kvarndammsgatan buszmegállóban, és elővette a regényt. A könyvtári erős borító sem nyújtott elég védelmet. Megsérült a gerinc, amikor rálépett. Néhány oldal kiszabadult a kötésből, és lehullott a hóba. Összeszedte, lesöpörte róluk a havat, és az utcai lámpa halovány fényében próbálta kibetűzni a sorokat.

Vajon nem avatkoztam bele valamiképp a sorsába azzal, hogy azt a magam kéjéhez kötöttem? Ez egy nagy és rettenetes kérdés ma is, és örökre.

Összegyűrte azt a néhány oldalt, és behajította a kukába. Nabokov szavai csokoládépapírok és használt buszjegyek között landoltak. Néhány pillanatig várt kezében a könyvvel, majd azt is bedobta a szemetesbe.

A házuk előtt nem szórták fel a járdát. A frissen hullott porhón még jobban csúszott a csizmatalp. Óvatos léptekkel araszolt át a jégpáncélon, de még így is elcsúszott, beütötte a térdét és a csípőjét. A fájdalomtól könny szökött a szemébe, a francba, a francba, a francba. Egy ideig ott maradt ülve. Érezte, hogy átázik a nadrágja, a hideg csillapítja a fájdalmát. Volt ebben az elgémberedésben valami vonzó és ígéretes. Hajszálvékony a határ az elgémberedés és a megfagyás között. Micsoda kísértés, egyben lehetséges kiút.

A gondolat félelmet keltett benne. Amilyen gyorsan csak tudott, talpra állt.

Az emeletükön nem égett a folyosói lámpa, de ez nem zavarta. Pontosan ismerte a ház minden zugát, a sötétben is könnyen beletalált a kulcslyukba. Az előszobában megcsapta a sült hús olajos szaga, rögtön felfordult tőle a gyomra. Az iskolai ebédet is kihagyta.

– Carina, te vagy az?

A nappaliból csörrenés hallatszott, anyja épp a kisasztalra tette a jégkockákkal teli grogos poharat.

– Ühüm. – Carina csak ennyit válaszolt. Lerúgta a csizmáját, felakasztotta a kabátját, majd megállt a nappali ajtajában.

– Mit néztek?

Apja felhorkant.

– Ingemar Bergman – mormogta. – Péntek este.

– Ingmar – javította ki Carina. – Ingmar a neve.

– Hol voltál? – kérdezte az anyja.

– A könyvklubban. Utána még kicsit maradtunk. Arról beszélgettünk, hogy miben különbözik Nabokov írásmódja Brodszkijétől…

– Ettél?

– Aha, de azért csinálok még egy szendvicset.

– Van még krumplis gombóc. Hogy sikerült a dolgozat?

– Jól.

Bement a szobába, amin húgával osztozott. Iskolatáskáját az íróasztalra rakta, a könyvklub jegyzőkönyvét betette a cipősdobozba a többi közé. Húga az ágyon feküdt, és egy Nancy Drew-könyvet olvasott, Carina könyvét.

– Ki engedte meg, hogy kölcsönvedd?

– Dögölj meg! – vágta rá Ulrika.

Carina kiment a konyhába. A vacsora maradéka a hűtőben volt. Kettévágott egy gombócot, megvajazta, és a mosogatónak támaszkodva nekikezdett. Apja bejött, leült a konyhaasztalhoz, és mereven bámult rá.

– Ittál?

Carina széttárta a karját, jelezve, hogy micsoda idióta kérdés.

– Bennyt tegnap bevitték, mert tökrészeg volt.

– Tudom – mondta Carina.

– Honnan tudod?

– Mindenki tudja.

Felvágott egy újabb krumplis gombócot, ebben szalonna is volt. Gondosan ügyelt rá, hogy mozdulatai józannak és határozottnak tűnjenek.

– Hasse kapott munkát – folytatta az apja. – Stockholmban.

Carina keze megállt a levegőben, a félbevágott gombóc ott táncolt az orra előtt. Érezte az adrenalin lüktetését az ereiben. Hasse a másik bátyja, aki sosem ivott.

– Valami diliházban – hallotta apja öblös hangját. – Ápoló lesz.

– A Beckombergában? – kérdezte Carina. – Elköltözik? Hol fog lakni?

Apja lehajtott fejjel a kezét bámulta.

– Mi a fenének megy le oda? – dörmögte maga elé.

Azzal felállt, és lassú léptekkel visszament a nappaliba, ahol Ingmart felváltotta valamilyen klasszikus zenei koncert.

– Lefekszem.

Anyja nem válaszolt. A pohárban megkoccantak a jégkockák.

Biztos a beckombergai kórházban fog dolgozni. Carina is olvasta az álláshirdetést, hogy munkatársakat keresnek. És szolgálati lakást adnak! De hiszen akkor ő is mehetne!