Írta: Jamie McGuire

A mű eredeti címe: Almost Beautiful

Fordította: Szaszkó Gabriella

Szerkesztő: Koós Patrícia

Nyelvi korrektor: Szádeczky Katinka

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Jamie McGuire

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Hang Le

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 631 6 (puhatáblás), kiadói kód: MX-1712

ISBN 978 963 499 641 5 (epub), kiadói kód: MX-1712e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Jessica Landersnek,
a jobb kezemnek, a jobb agyféltekémnek, a terapeutámnak, a legnagyobb szurkolómnak, akire az életemet is rábíznám,
a legjobb barátomnak.
Komolyan, nem is léteznék nélküled.

ELSŐ FEJEZET

ÚJDONSÜLT HÁZASOK

ABBY

VÉGRE EGYEDÜL MARADTUNK.

Travis az ágyunk és a bőröndjeink fölé magasodva, csendesen válogatta a koszos ruháinkat. Még csak forgószélnek sem hívhattuk a gyors kiruccanásunkat Las Vegasba – ez minden tekintetben hurrikán volt, aminek a végét nem lehetett előre látni. Megszöktünk, meghúztuk magunkat Shepley-nél és Americánál egy családi találkozón, Trenton és Camilla pedig új sztorikat gyártott a hollétünket illetően, de most már csak ketten voltunk. Mintha a vihar szemében ücsörögnénk. Csend ölelt bennünket, de mivel tudtuk, hogy lassan elér minket a végzet, valahogy még rosszabb volt a várakozás.

Travis az idő nagy részében hallgatott, mióta hazaértünk az apjától, ahol bejelentettük a szökésünket.

Jim jól fogadta a dolgot. Jobban is, mint jól, mondhatni kicsattant az örömtől, de simán átlátott rajtunk, látta, hogy valami árnyék tornyosul fölénk. Most, hogy az egész nemzet tudott a tűzről, látható volt, hogy Jim semmiképpen sem akar rákérdezni a történtekre.

– Trav, nagyon csendes vagy. Min gondolkozol?

Az esküvői ruhámat tartotta maga előtt, és óvatosan kiterítette a plédre.

– Semmin.

– Semmin? – ismételtem meg bizonytalanul.

– Főleg azon, hogy nem volt elég az a pár óra az esküvő és a reptér között.

Átmásztam az ágyon, át a szennyesen, és összefontam az ujjaimat a tarkóján.

– Egyetértek. Mintha egy másik dimenzióba kerültünk volna. De ha a jó oldalát nézzük, most már annyi éjszakánk lehet kettesben, amennyit csak akarunk.

Travis elmosolyodott, de ettől függetlenül feszültnek tűnt. Újra lenézett a ruhámra. A szatén és a tüll kissé gyűröttnek és megviseltnek látszott, részben az utazástól, részben a nászéjszakánktól.

Travisnek igaza volt. Nem volt elég az idő. Csak pár varázslatos, tökéletes óra jutott az igen és a repülőút között. De a legtöbbet hoztuk ki belőle.

Bár Travis korábban is megcsókolt, megérintett, rengetegszer tartott a karjában, de az esküvő miatti izgatottság, és hogy most már a feleségének mondhat, a rég ismerős érintéseket újjá varázsolta. Ahogy újra és újra megpecsételtük a házasságunkat, Travis meggyőzött arról, hogy semmi mást nem akar az életben. Senki mást. És hogy a világot jelenti számára, hogy a férjem lehet.

Megcsókoltam az arcát, majd visszamásztam a helyemre, és figyeltem, ahogy elkezdi szétpakolni a ruhákat. Igazság szerint nem volt sok elraknivaló, de minden ruhadarabot gondosan kisimított. Erre eddig sosem pazarolta az idejét, amit a négy régebbi ruhakupac is bizonyított a padlón.

Úgy tűnt, Travis teljesen belemerült a hétköznapi teendőkbe, bármibe, ami eltereli a figyelmét a fejében kergetőző kérdésekről és az aggodalmakról.

Feltartottam a bal kezemet, és úgy néztem a gyémántgyűrűmet, ahogy Travis az esküvői ruhámat percekkel ezelőtt. Megmozgattam az ujjamat, hogy kiélvezzem, hogyan is kap bele a fény a gyémántba, aztán észrevettem, hogy Travis engem bámul. A szája egyik oldala félmosolyra húzódott, és felnevetett.

– Még mindig rendben van? – kérdezte a harmadik alkalommal, mióta megérkeztünk.

– Még mindig Mrs. Maddox vagyok. Úgyhogy… igen. Csak jó lenne még egy kis idő, mielőtt újrakezdődnek az órák!

– Kivehetünk pár napot – vigyorgott Travis. Először azt hittem, hogy csak viccel, de amikor a tekintetünk találkozott, ledobta a kezében lévő ruhát, átjött az ágy másik oldalára, és mellém ült. Melegbarna szemével az arcomat fürkészte. Az állán egynapos borosta virított. Ugyanolyan lélegzetelállító volt, mint az első nap, amikor találkoztunk. A tetoválásai megfeszültek sima, kidolgozott izmain.

A karján lévő minták közt volt művészi és törzsi alakzat is, de egyik sem jelentett annyit, mint a becenevem, amit elegáns betűkkel varrtak fel a csuklójára, vagy a héber mondás a bordáin, ami a hónaljától a csípőjéig futott. A szerelmemhez tartozom, és a szerelmem az enyém. Most már hivatalosan is.

Vegasban nekem is lett tetoválásom: Mrs. Maddox. Ahhoz képest, hogy sose gondoltam, hogy valaha is tetkót fogok csináltatni, egyfolytában csak azt bámultam. Vagy az újdonsült férjemet.

Férj. A szótól egész életemben bizseregni fog a belsőm, ebben teljesen biztos voltam.

Travis a nyakamhoz nyomta az orrát, és apró csókokat lehelt a bőröm szerencsés pontjaira.

– Még soha életemben nem akartam ennyire engedni a csábításnak, de ebben a félévben statisztikám van, amit semmiképp sem hagyhatok ki.

– Minden rendben lesz – mondta. – Olyan könnyen megoldod, mint ahogy én verekszem.

– Jó is lenne.

Hátradőlt, hogy a szemembe nézhessen, és tucatnyi érzelem szaladt át az arcán. Végül felvonta a szemöldökét, és csodálattal nézett rá.

– A feleségem.

– Azt hiszem, sosem fogom megunni, hogy így szólítasz.

– Akkor jó, mert nem akarom hülyén érezni magam attól, hogy mennyire boldoggá tesz.

Megbillentette a fejem, és a száját az enyémre tapasztotta. A másik kezét a hátam és az ágy közé csúsztatta. A testem minden négyzetcentimétere könyörgött az érintéséért.

– Van erre még időnk? – kérdezte.

– Újdonsült házasok vagyunk, kell, hogy legyen rá időnk – csúsztam lejjebb a matracon.

Travis egyetlen mozdulattal áthúzta a fején a pólóját, majd ledobta az ágy melletti ruhakupacra. Lerángatta rólam is a fekete cicanadrágot, majd néhány pillanatig még csókolt, mielőtt becsúsztatta az ujjait a bugyim pamutszövete alá.

Ahogy kifújtam a levegőt, egy apró nyögés is kiszökött vele.

Ettől a hangtól Travis mozdulatai azonnal türelmetlenné váltak. Letolta a nadrágját, félrehúzta a bugyim, és belém nyomta magát.

Amikor már teljesen bennem volt, mozdulatlanná vált. Forró lélegzetvételei a fülemet simogatták.

– Le kellene… állnom… mert…

– Nem – kulcsoltam át a lábammal a derekát. – Most semmiképp.

Pár másodpercig még így sem mozdult – épp elég ideig, hogy megcsókoljon –, de amikor újra mozogni kezdett, nem tudott lassú lenni. Újra és újra belém lökte magát, a karja remegett, annyira elveszett az érzésben, hogy már nem törődött semmivel. Minden egyes idegvégződésem szikrázott, ahogy a bőre az enyémhez ért.

– Gal…

– Ne állj le! – suttogtam.

Épp annyira másnak tűnt, mint amennyire ismerősnek. Teljesen elengedte a kontrollt, ahogy elélvezett.

– Istenem, annyira jó érzés… te jó… – Felnyögött, ahogy a csúcsponton megremegett, de folyamatosan tartotta magát bennem.

Mind a ketten ziháltunk, aztán Travis mélyen és lassan beszívta a levegőt. Felsóhajtott.

– Basszus, sajnálom!

– Mit sajnálsz? – Mosolyogva megcsókoltam az arcát.

– Hogy egy kicsit elragadott a hév.

– És az rossz dolog? – A lábammal akkor is tovább öleltem, ahogy lefordult mellém.

Felnézett a plafonra.

– Ez nem szeretkezés volt, hanem gőzkieresztés.

– De én nem haragszom miatta.

Rám pillantott oldalról.

– Miért szeretsz engem annyira? Szerintem elég elcseszett vagyok, erre te… mégis megértesz engem. Mindent tudsz magyarázat nélkül.

– Nem tudom – simítottam végig a borostáján.

– Talán ez nem jó jel – felelte, csak félig viccelve.

– Figyelj, nem a külsődért szeretlek, az rajongás lenne. Nem a szexuális vonzalom miatt szeretlek, az csak vágy. Nem azért szeretlek, mert te is szeretsz, az csak empátia. Nem azért szeretlek, amit képes vagy megadni nekem, vagy amit képes vagy megtenni értem, az nagyon üzleti alapú lenne. Nem azért szeretlek, ahogy bánsz velem, az csak hála lenne. És nem is azért, mert vigyázol rám, az a biztonságról szólna. Nem tudom, miért szeretlek, édesem. Innen tudom, hogy valódi a dolog.

Travis összeszorította a száját, és megrázta a fejét. Az orrát az enyémhez érintette.

Az egyik szememet szorosan lehunytam.

– Talán mennünk kéne.

Travis felnyögött.

– Tudom, tudom. De mi lenne, ha ezen a hétvégén kivennénk egy napot?

– Benne vagyok.

Felállt, a kezemért nyúlt, felhúzott magához. Képtelenek voltunk visszafogni a mosolyunkat öltözés közben, aztán végignéztem a hálószobánkon, és csípőre tettem a kezemet, kifújva egy rakoncátlan tincset az arcomból.

– Nem olyan sok, Galamb. Mindent el tudunk intézni ma este.

– Tudom, csak… mindegy. Hagyjuk is. Tudod… – bámultam magam elé –, csak annyira hihetetlenül más volt a szobád, amikor először találkoztunk.

Travis végignézett a festésen. Pár rövid hónappal ezelőtt egy magányos sombrero lógott a sarokban, most pedig fekete-fehér festmények sorakoztak mindenhol. A kapcsolatunk különböző pillanatait örökítették meg: barátok, ellenségek, szeretők. Nem lepett meg, hogy minden egyes képen mosolygunk, vagy hogy Travis mindegyiken megérint valamilyen formában.

Hiányzott már a hálószobánk. Legutóbb, amikor itt voltunk, megkértem Travis kezét, miközben az arcát korom pettyezte a tűz után.

Némi füst még mindig ott lebegett a szobában.

– Miért nézel így? – kérdezte Travis, és a teste megfeszült.

– Semmi.

– Nem lehet semmi. Boldoggá foglak tenni, ezt szeretném, ha tudnád. El kell hinned. Nem lesz annyira más, csupán minden este egymáshoz fogunk hazatérni. Annyira nem hangzik rosszul.

Oldalra billentettem a fejem.

– Annyira rosszul? Travis, állj már le! Úgy viselkedsz, mintha bármelyik pillanatban meggondolhatnám magam.

– Így van?

Összehúztam a szemöldököm, mire az ő válla lehanyatlott.

– Sajnálom, nem tehetek róla.

Tettem pár lépést, a lehető legkisebbre szűkítve kettőnk közt a távolságot.

– Nézz rám, itt vagyok! – A mutató- és középsőujjammal egyenesen a szemem közé mutattam. – Nem fogom meggondolni magam, Trav. Annyira, de annyira boldog vagyok! Esküszöm neked.

Travis izmai ellazultak.

– Próbálok nem gondolni rá, de nehéz.

– Tudom, hogy nagyon kaotikus volt. Nem hibáztatlak az érzéseidért. Senki nem hibáztatna.

Travis bólintott. Feszes mosoly jelent meg az arcán.

– Oké, akkor nem hozom fel újra.

– Dehogynem fogod. Mert ha nem teszed, akkor nem tudlak megnyugtatni, és én milliószor is megtenném, ha erre van szükséged.

– Istenem, de szeretlek, Galamb!

Lábujjhegyre álltam, és megcsókoltam az orra hegyét.

– Szeretlek. És álljunk neki a mosásnak, hogy aztán pihenhessünk.

Travis kivitte az üres kosarat a folyosó végére, majd kinyitotta a szárítógép és mosógép ajtaját, hogy aztán friss, illatos ruhákkal térjen vissza. Egy törölközőért nyúltam, és összehajtottam.

– Shep és Mare úgy fest, hogy benne vannak.

Travis bólintott, de amilyen hirtelen ellazult korábban, olyan gyorsan bújt vissza a páncéljába.

– Apukád boldog, és nem számít, mit mond America, ő is boldog. Shepley megszerezte a szobát a Helms Hallban. Minden úgy alakul, ahogy alakulnia kell.

– Az… kemény volt – mondta Travis.

– Melyik része?

– Amikor arra kértük Shepet és Mare-t, hogy hazudjanak. Hogy ne mondják el apának az igazat.

– Nem voltak ott, szóval nem hazudtak. Csak… elfeledkeztek a telefonbeszélgetésünkről, mielőtt elmentünk. Túlfűtött volt ott minden. Nem is emlékeznek.

– Nem akarom, hogy bárki miattam kerüljön bajba. Főleg nem te.

– Senki sem kerül bajba. Már minden meg van oldva.

Travis a szemembe nézett.

– Meg van oldva, mi?

– Tudod, mire gondolok. – Felkaptam az egyik ruhakupacot, és az ajtó felé indulva azon gondolkoztam, hogy Travis is annyira teljesnek, mégis kitaszítottnak érzi-e magát az új házasságunkban, mint én.

– Hová mész? – kérdezte Travis feszülten.

A felsőtestemmel a folyosó felé intettem.

– Mosni. – Erre Travis arca eltorzult, én meg csak nevetni tudtam. – Csak a folyosó végére megyek, bébi.

Bólintott, de látni lehetett rajta, hogy még mindig aggódik azon, hogy a házasságunk valahogyan kitörlődik, mintha meg sem történt volna. Hogy abban a pillanatban, amikor elmegyek, ő máris egyedül találja magát az ágyunkban.

A nappali ajtaja mellett elhaladva megálltam a harmonikaajtó előtt. Az egymásra szerelt mosó- és szárítógép, ami mögötte rejtőzött hangos volt, sárga, valószínűleg idősebb, mint én, de megfelelően működött. Csak a felét tettem bele annak, amit a kezemben tartottam, mert az apró dob nem bírt volna el többet. Éppen beletöltöttem a mosószert, elforgattam a gombot, és becsuktam az ajtót, amikor valaki kopogott az ajtón.

A többi ruhát a földre dobtam, és átlépve rajtuk a nappaliba siettem. Kinéztem a kukucskálón, és nagyot nyeltem. Adtam magamnak pár pillanatot, hogy összeszedjem a gondolataimat, mielőtt kinyitottam az ajtót.

– Jó napot! – Igyekeztem meglepettnek tűnni.

A rendőrök civil ruhát viseltek – ami azt jelentette, hogy nyomozók lehetnek –, és egyáltalán nem tűntek meglepettnek, hogy engem látnak.

– Miss Abernathy? – kérdezte a bal oldali. Kerek férfi volt, a hasa átbukott az öve felett, és a tweedzakó egy kicsit szűknek tűnt rajta. A zseb fölé tűzött jelvényen egyetlen szó állt: Gable.

A partnere – Williams – elegánsabb volt a lila ingben és a hozzá illő nyakkendőben. Összefonta a karját maga előtt. Sima, sötétebb arcbőre erős kontrasztot képzett Gable rózsás színével és szeplőivel.

– Az voltam. Most már Mrs. Maddox vagyok – tájékoztattam őket, annak ellenére, hogy tudtam, Gable is tisztában van vele, hogy ki vagyok.

– Ó? Travis Maddoxot keressük. Az ön… férjét?

– Igen. Itthon van, csak épp a mosdóban. – Reménykedtem benne, hogy Travis nem hall meg minket a mosógép zajától. Egyszerűbb lett volna fedezni őt, ha a hálóban van. Fel kellett készítenem! Sosem hazudott valami jól, mert sosem volt erre szüksége. Arra sem emlékszem, hogy nekem hazudott volna a hét hónap során, mióta együtt voltunk.

– Bejöhetnénk egy pár percre? Beszélnünk kell vele – mondta Williams.

– A tűzzel kapcsolatos?

A két nyomozó egymásra nézett, mintha pár lépéssel előttem járnának.

– Igen – mondta Gable. – Mit tud erről mondani?

– Láttam a hírekben. Ahogy kipakoltunk, szándékunkban állt elmenni a diákszövetségi házba. Elveszítette pár testvérét, és összetört a szíve – mondtam, és ezzel nem is hazudtam.

– Azt állította, hogy a felesége – folytatta Gable. – Ez új fejlemény?

– Elszöktünk a hétvégén Vegasba, de előbb hazajöttünk a tűz miatt.

Gable összehúzta a szemét.

– Van pár szemtanúnk, akik azt állítják, hogy Travis az épületben lehetett a tűz idején. A vallomásukból kiderült, hogy rendszeres látogatója volt a… – pillantott le a jegyzetfüzetére – egy titkos verekedőkörnek? – Minden egyes szót úgy ejtett ki, mintha idegen nyelven beszélne.

– Hát… azt hiszem, a törvénybe ütközik, ha hazudok magának – kapaszkodtam bele az ajtó szélébe. Mindkét férfi előrehajolt, nyilván alig várták, hogy színt valljak. – Voltunk már néhányan. Eakinsben nincs valami sok lehetőség a szórakozásra – horkantam fel, aztán úgy tettem, mint aki kényelmetlenül és kínosan érzi magát, amikor nem reagáltak a viccre.

Gable még előrébb hajolt, és észrevehetett valamit mögöttem.

– Mr. Maddox?

Megfordultam. Travis dermedten állt a folyosón.

– Helló, bébi – mondtam. – Ezek a nyomozók azt állítják, hogy ott voltál a hétvégi verekedésen, és most mindenféle kérdéseket tesznek fel.

– Bejöhetnénk? – kérdezte Williams.

– Persze – lépett át Travis a padlóra hányt ruhákon. Beletörölte a kezét a nadrágjába, majd erőteljesen megrázta előbb Williams, aztán Gable kezét, miközben neki is bemutatkoztak. – Travis Maddox.

– Örvendek a találkozásnak, uram. – Gable kissé kimozgatta az ujjait a kézfogás után. Aztán belépett mellettem a lakásba. Egyértelműen óvatos volt.

– A feleségemmel már találkoztak – csukta be Travis az ajtót a nyomozók után.

Mindketten bólintottak. Willams szipogott egyet.

– Autóval vagy repülővel mentek Vegasba?

– Repülővel – mondtuk egyszerre, aztán egymásra mosolyogtunk. Travis megfogta a kezemet, és leültünk a kanapéra.

Williams a fotelbe telepedett, míg Gable a kétszemélyes kanapét majdnem egymaga elfoglalta.

– Komolyan azt mondták páran, hogy ott volt? – kérdeztem.

– Azt mondták, hogy mind a ketten ott voltak. – Gable lekörmölt valamit a jegyzetfüzetébe. – Megvan még a repülőjegyük?

– Igen. – Felálltam, és egyenesen a hálószobába mentem a repülőjegyekért meg a hotel számlájáért. Kézközelben tartottam őket, ha jönnének kérdezősködni a nyomozók Travis holléte felől. Kifelé menet a menyasszonyi ruhámat is felkaptam. Nem akartam hosszabb ideig egyedül hagyni Travist a nyomozókkal, mint ameddig szükséges volt.

– Gyors volt – mondta Willams kissé gyanakodva.

– Pár órája értünk haza. Még ki se pakoltam őket a táskámból. Tessék. – A kezébe nyomtam a repjegyet és a hotel számláját.

– Ez az ön… – kezdett bele Gable, és a karomon lévő ruhára mutatott.

– Bizony. – Büszke mosollyal felemeltem. – Ó! – kiáltottam fel hirtelen, Travist is megrémisztve ezzel. Újra kisiettem a folyosóra, ledobtam az ágyra a ruhámat, és kezemben egy DVD-vel tértem vissza a nappaliba. – Szeretnék megnézni a szertartást?

Mielőtt még bármelyikük is válaszolhatott volna, benyomtam a lejátszóba, és megragadtam a távirányítót. Leültem Travis mellé, odabújtam hozzá, amíg végignéztük, milyen feszengve áll a pap mellett. Megcsókoltam az arcát, mire felém fordult, és egy csókot lehelt a számra.

– Oké! – állt fel Williams. A telefonja megszólalt, és a füléhez tartotta. – Williams. Micsoda? Mikor? Ez baromság, te is tudod.

Travis egy gyors pillantást vetett rám, de én csak megszorítottam a kezét, továbbra is ugyanúgy mosolyogva. A tévére néztem. A felvétel mellett könnyű volt úgy tenni, mintha nem figyelnék Williams minden egyes szavára.

Gable eltátogott egy néma kérdést: mi van?

Williams csak a fejét rázta.

– Igen, uram. Most itt vagyunk. Megértem. Igen, uram. – Felsóhajtott, majd letette a telefonját, és Travisre nézett. Kissé idegesnek tűnt. – A Szövetségi Nyomozó Iroda veszi át az ügyet. Biztos vagyok benne, hogy nekik még több kérdésük lesz ön felé.

– Az FBI? – kérdezte Travis.

Williams a szemöldökét ráncolva bámulta a partnerét.

– Úgy fest. Legyen szép napja, Mr. Maddox. Gratulálunk, és sok szerencsét kívánunk!

Travis felállt, és én is mentem vele. Figyeltük, ahogy elmennek a nyomozók. Aztán Travis le és fel kezdett járkálni.

– Trav – nyúltam felé. Nem állt meg, hogy hozzáérhessek. – Travis, állj meg! Minden rendben lesz, ígérem!

Leült a kanapéra, a könyökét a térdére támasztotta, és a kezével eltakarta a száját meg az orrát. A térde fel-le ugrált, a légzése felületessé vált. Felkészülve vártam a kitörését.

Leültem mellé, és megérintettem feszülő vállát.

– Épp Vegasban voltunk, és összeházasodtunk. Ennyi történt, ennyit fogunk mondani. Nem csináltál semmi rosszat, Travis. Borzalmas, ami történt, de nem fogom engedni, hogy emiatt bármi bántódásod essen.

– Abby – suttogta az ujjai között. Behunyta a szemét, majd mély levegőt vett. – Tudtad, hogy ez fog történni?

Megcsókoltam a vállát.

– Hogy érted?

– Hogy alibire lesz szükségem.

A szívem hevesen kezdett dobogni a mellkasomban, nekiütődött a bordáimnak.

– Mégis miről beszélsz?

Felém fordult, a szemében rettegés csillogott. Félni kezdtem attól, mit is fog kérdezni.

– Mondd el az igazat!

Felhúztam a vállam.

– Rendben…

– Csak azért házasodtál össze velem, hogy ne kelljen börtönbe mennem?

Nyeltem egy hatalmasat. Most először rettegtem attól, hogy a híres pókerarcom cserben fog hagyni. Ha bevallanám, hogy én találtam ki ezt az alibit, akkor nem hinné el nekem, hogy épp eléggé szerettem ahhoz, hogy enélkül is hozzámentem volna. Nem hinné el, hogy a szerelem az egyetlen oka, amiért tizenkilenc évesen és elsőéves főiskolásként beleegyeztem a házasságba. Nem mondhattam el az igazat, de nem akartam a házasságunkat egy hatalmas hazugsággal indítani.

Kinyitottam a számat, de még én magam sem tudtam, mit fogok mondani. Egészen addig nem, amíg a szavak fel nem törtek belőlem.

MÁSODIK FEJEZET

FÉNY

TRAVIS

NEM SOKKAL AZELŐTT, HOGY ANYÁM MEGHALT, EMLÉKSZEM, hogyan kapaszkodtam a lábába, miközben mosogatott. Lágy, fehér napsugarak hullottak be a konyhaablakon, gyengéd csillogásukkal az arcát és a ruháját cirógatták. A fény kiemelte a körülöttünk táncoló porszemeket.

Anya nem sietett, ügyelt rá, hogy a tányérok és az edények ne csörrenjenek össze, és közben lágy dallamot dúdolt, ami örökre megragadt a fejemben. A ház csendes volt, csak a víz csobogása, a szappanhab pezsgése, és persze anya lágy hangja törte meg.

Egész életemben próbáltam kitalálni, mi is lehetett az a dal, amit mindig énekelgetett. Bizonyára ő találhatta ki, mert soha nem hallottam ezután. Most már csak az emlékeimben létezett. Ez volt a legélénkebb emlékem aznapról, a napról, amiről csak sokkal később jöttem rá, hogy az édes, lassú búcsúzás napja volt.

A bátyáim közül senki nem maradt otthon, mivel Trenton is elkezdte már az óvodát. Egyedül lenni anyával a világon a legjobb dolog volt.

Imádtam a bátyáimat, de az, hogy anya csak az enyém lehetett, olyasféle luxusnak számított, ami nem sűrűn adatott meg. Nem tudom, hogy megéreztem-e, mi következik, de az bizonyos, hogy teljes mértékben tudatában voltam annak, hogy ez a pillanat múlandó.

Anya nevetett, hogy mennyire csüngök rajta, jobban, mint az összes többi fia, de nem bánta. Jó lenne azt hinni, hogy a végtelen türelme abból fakadt, hogy én voltam a legkisebb, és tudta, hogy én leszek az utolsó. Anya tudta, hogy beteg, és kiélvezett minden egyes pillanatot az életében, ami megadatott neki.

Abby szerelme ezekre az érzésekre emlékeztetett. Annyira nyugodtnak, ellazultnak, csendesnek éreztem magam a közelében, mint amikor anyának dőltem a konyhában, és hallgattam, ahogy azt a lágy, csodás dallamot dúdolja. Viszont az a lerázhatatlan, megmagyarázhatatlan érzés is ott volt – amit nem is érthettem igazán –, hogy bármikor véget érhet a közös időnk.

Tudtam, hogy Abby szeret. Mondta már vagy milliónyi alkalommal, és ami fontosabb, hogy bizonyította is. Basszus, még ha dühös is volt rám, akkor is az én érdekemben tette ezt. Csak két nő volt az életemben, aki képes volt megteremteni bennem ezt az érzést.

Nem veszíthettem el őt! Ha ez azt jelentette, hogy hazudnom kell a rendőrségnek, a barátaimnak, a családomnak és az egész világnak is, akkor megteszem. Nélküle nem voltam ugyanaz az ember. Vele más voltam… Jobb.

A feleségem célt adott azzal, hogy rá kellett jönnöm, hogyan is tehetném boldoggá. Nem volt semmi és senki, akitől boldogabbnak érezhettem volna magam.

Abban a pillanatban, ahogy a válaszára vártam, hogy miért is jött hozzám feleségül, az agyam ezerféle lehetőséget lepörgetett. Ha azt mondja, hogy csak azért házasodtunk össze, hogy ne kerüljek börtönbe, nem változtat semmin. Akkor is a férje akarnék maradni, és még mindig reménykednék, hogy képes leszek bebizonyítani neki a jövőben, hogy a megfelelő döntést hozta.

Sokan önző seggfejnek gondolnának emiatt, de ő bizonyára nem házasodott volna meg, ha nem szeretne. Az időzítéssel van a gond, nem a szerelemmel. És ha azt mondaná, hogy igen, tényleg hozzám akart jönni, pontosan a tűzeset órájában, akkor hinnék neki? Vagy hazugságnak venném? És ha hazudna, akkor bízhatnék benne?

A kerekek bizonyára éppúgy forogtak Abby agyában is, mert fészkelődni kezdett mellettem a kanapén, és próbálta fenntartani az atombiztos pókerarcát.

Amikor az ehhez hasonló percekben a vonásai kisimultak, akkor tudtam, hogy titkol valamit. És a lelkem egy részének fájt, hogy titkokkal kezdjük a házasságunkat.

A férje voltam, és mindkettőnkért változni akartam. Az egész életem más lett miatta. Akartam, hogy bízzon bennem annyira, hogy elmondja az igazat. De ha megfordítanánk ezt az egészet, akkor lehet, hogy én is félnék, hogy nem engedné, hogy megmentsem. És biztosan én is hazudnék. Gondolkodás nélkül. Kibaszottul hazudnék. Hirtelen düh lángolt fel bennem, hogy egyáltalán feltettem a kérdést. Komolyan szeretném tudni a választ?

De mielőtt még visszavonhattam volna, Abby beszélni kezdett.

HARMADIK FEJEZET

KEGYES HAZUGSÁG

ABBY

TRAVIS – ÉRINTETTEM MEG A TÉRDÉT. – AZÉRT MENTEM hozzád, mert szeretlek.

Travis habozott. Nem akarta feltenni a kérdéseit, és én azt kívántam, bár ne is tette volna. Ennek ellenére nem úgy tűnt, mintha képes lenne visszafogni magát.

– Ez az egyetlen ok? – Mielőtt a szavak elhangzottak a szájából, figyeltem, hogyan vértezi fel magát a fájdalomra.

– Nem.

Travis mellkasa úgy megfeszült, mintha minden levegőt kiszorítottak volna belőle. Egy órával ezelőtt még épp csak kezdte elfogadni, hogy a hétvégénk nem egy álom volt. Egy hónappal korábban bizonyára darabjaira zúzta volna a lakást. Nem tudta volna elkülöníteni a dühöt a fájdalomtól.

Most próbálta visszafogni magát, hogy ne vesse rá magát a legközelebbi élettelen tárgyra, annak ellenére sem, hogy milyen fájdalmakat él át. A küzdelem ott volt a szeme minden apró rezdülésében, és én csak még jobban szerettem.

Travis a padlóra nézett.

– Abby, amikor azt mondom, hogy szeretlek… egészen mostanáig nem tudtam, hogy többet szeretnék annál, mint hogy a feleségem legyél. – A légzése megakadt, és megköszörülte a torkát, hogy ne remegjen a hangja. – Az igazság az, hogy az a legfontosabb nekem, hogy boldog legyél. Nem kellett volna ezt tenned, ha nem ezt akarod valójában.

– Boldog vagyok. Ma voltam a legboldogabb, és holnap még boldogabb leszek. De a te boldogságod is épp annyira fontos nekem, Travis, és… – haboztam.

Ha meg is próbálom magyarázni, Travis akkor sem értette volna meg. Az, hogy elszöktünk együtt Vegasba, hogy megmentsem őt a börtöntől, többet jelentett, mint az, hogy tizenkilenc évesen megházasodjak-e vagy sem. Talán nem volt annyira romantikus a hirtelen jött lánykérés, mint Travis szerette volna, de nekem tettekkel kellett alátámasztanom az érzéseimet. Számomra ez volt a bizonyítéka, hogy az iránta érzett szerelmem mindennél többet jelent. De abban nem lehettem biztos, hogy Travis is hasonlóan látta volna a dolgot.

– Csak mondd el, Galamb, hallanom kell, ahogy kimondod! Tudnom kell az igazat! – mondta legyőzötten.

A kezembe fogtam az állát, az ajkammal pedig végigsimítottam a fülét.

– Amikor azt hittem, hogy abban a tűzben rekedtél, akkor már tudtam. Tudtam, hogy sosem fogok senkit így szeretni, hogy te vagy az igazi. Hogy veled akarom leélni az egész életemet. Abban a percben azt hittem, túl késő. Én vagyok a szerelmed – suttogtam. Felhúztam a szemöldökömet. – Te pedig az enyém. Összeházasodni… nem is tudom… valódinak tűnt. Megtörhetetlennek. A feleséged akartam lenni. Ez minden, amit akarok.

Elhúzódott, és megérintette az ujjhegyével az arcomat. A szemem fürkészte, hátha fellelheti benne azt, hogy nem vagyok vele teljesen őszinte.

Kicsit elmosolyodtam, az aggodalmaimat pedig mélyre temettem. A számat elhagyó szavak őszinték voltak, mégis úgy éreztem, hogy meg kell védenem őket, mintha hazudtak volna.

Travisnek nem kell tudnia, hogy meg akartam menteni őt. Csak azt, hogy miért.

Bólintott, kifújta a levegőt, és lassan ellazultak az izmai.

– Akartál már valami olyat, ami elérhetetlen, és amikor megkaptad, már féltél elhinni, hogy tényleg megtörtént?

– Igen – suttogtam, és megcsókoltam a száját. – Most már egyek vagyunk, és ezen semmi sem változtathat.

– Hát nem tudom – rázta meg a fejét. – Egy húsz éves börtönbüntetés talán mégis.

– Hogy gondolhatod, hogy nincs semmi ráhatásod arra, ami velünk történik? Annyira beléd estem, hogy tizenkilenc évesen megkértem a kezedet.

Újra felnevetett, mire felhúztam a szemöldökömet.

– Elgondolkoztál már azon, hogy én is épp azért kértelek arra, hogy házasodjunk össze, mert féltem, hogy elveszíthetlek?

Ez meglepte. Majd ismét bosszússá vált az arckifejezése.

– Mi lesz velem? – húzott az ölébe. – Te vagy a horgonyom. Nincs semmi ezen a világon, amit akarnék, ha téged elvennének tőlem. – Egy pillanatra feljebb kunkorodott a szája sarka. – Az FBI szaglászik utánam, Galamb. Mi lesz, ha letartóztatnak? Mi lesz, ha hosszú időre elszakítanak tőled?

Megráztam a fejem.

– Nem fog megtörténni. Ott se voltál. Vegasban voltunk éppen, az esküvőnkön. – Feltartottam a kezemet, megmozgattam az ujjamat, hogy a fény belekapjon a gyémántgyűrűmbe.

Az arckifejezésétől elhomályosodott a látásom. Szorosan átkaroltam a nyakát, az államat a nyaka hajlatába nyomtam. Nem kellett elrejtenem, hogy félek.

– Nem fogom engedni, hogy elvegyenek tőlem.

– Valakinek fizetnie kell azért, ami történt.

A tekintetem végigsiklott a lakásunkon. Az apró gyertyákon, amiket még az Eakins bevásárlóközpontban vettem, és a hamutálon, amit Travis az ajtónál tartott, hogy bármikor felkaphassa, ha kimenne cigizni. Eszembe jutott a kedvenc spatulája a kedvenc szedőkanalam mellett a konyhafiókban, a felespoharai az én kávéscsészém mellett, és a büdös edzőzoknijai az én Victoria’s Secret fehérneműim mellett. Visszagondoltam az Eastern Egyetem kampuszára, és azonnal vigyorogni támadt kedvem, ahogy eszembe jutott, hogyan talált rám Travis a diákok között. A fél ebédlő énekelni kezdett, csak mert ő el akarta terelni a figyelmet rólam.

Kansasből Illinois-ba költöztem, hogy elmeneküljek a múltam elől, és azonnal bajba keveredtem azzal, akivel a legkevésbé sem kellett volna. Azzal, aki sokkal jobban szeretett, feltétel nélkül, mint bárki más ezen a világon.

Travis Maddox mosolyt csalt az arcomra, miatta vártam minden egyes napot. Nem létezett Abby Travis nélkül.

– De nem neked – mondtam. – Nem te választottad az épületet, nem te akasztottad fel a lámpásokat. A tűz baleset volt, Trav. Szörnyű baleset, de az biztos, hogy nem a te hibád.

– Egyszer viszont be kell vallanom mindent, Galamb. Hogyan magyarázzam el apának? Hogyan magyarázzam el a bátyáimnak, hogy én is részese voltam a dolognak? Sok csoporttársam meghalt. Bassza meg! – túrt bele rövid hajába. – Trenton is majdnem meghalt abban a tűzben.

– De nem így történt, Travis! – Megráztam a fejem. – Nem mondhatod el nekik! Nem mondhatod el senkinek sem, mert ha elmondod, akkor ők is bajba kerülnek.

Ezen elgondolkozott egy pillanatra, majd bólintott.

– De… mi van, ha letartóztatják Adamet?

Lesütöttem a szemem.

– Már letartóztatták.

– Mi? Ezt meg hol hallottad?

– A hírekben, amíg Vegasban voltunk.

– És miért nem mondtad el nekem? Galamb!

– Tudom, tudom! De nem akartam mindent elrontani. Mit tehettünk volna? Mi változott volna, ha elmondom neked?

– Ha tudtam volna, hogy börtönbe kerülök…

– De nem kerülsz oda!

– Ha tudtam volna, akkor nem rángatlak magammal! – Travis ráébredt, hogy mit is mondott, és megdörzsölte a tarkóját.

Csendbe burkolóztam.

– Talán te gondoltad meg magad.

– Nem! – A fejét rázta. – Esküszöm neked, hogy nem erről van szó!

– Váó – Az érzés egyre jobban markolta a gyomromat. – Hogy a fenébe nem jutott ez eszembe eddig?

Travis gyengéden fogta meg az államat annak ellenére, hogy milyen erős keze volt, és kényszerített, hogy felnézzek.

– Mert nekem se jutott eszembe.

Belenéztem aggódó, rozsdaszínű szemébe.

– Egyszerre csak egy lépés. Az első a házasságunk. Mindig mi vagyunk az elsők – érintettem meg a mellkasát az ujjammal. – Mi vagyunk, a családunk, aztán a világ. Adamről sok rosszat el lehet mondani, de biztosan nem köp be téged.

Az igazság az, hogy nem voltam benne biztos, hogyan is kellene kezelnem ezt az Adam-dolgot. Még a legerősebb emberek is megtörhetnek, ha félnek. Ha csak egyetlen ember is hajlandó lesz vallomást tenni a verekedésről, aki ott volt, akkor lehetséges, hogy az alibink már nem is fog számítani.

Travis bólintott, majd megcsókolt. Az ajka elidőzött az enyémen, remegett, és épp csak annyira húzódott el, hogy a szavait még a számra suttoghassa.

– Annyira kibaszottul szeretlek.

A kilincs megmozdult, majd Shepley és America robbant be a lakásba, mind a ketten barna zacskókat tartottak a kezükben, és valamilyen jalapenós-korianderes hummuszról értekeztek. Megálltak a kanapé mögött, és lenéztek ránk, míg mi megdermedtünk az ölelésben.

– Mi a szar, Shep? Kopogjatok! – förmedt rá Travis.

Shepley felhúzta a vállát, mire a barna zacskó is feljebb került.

– Én is itt élek!

– Éltél. Itt éltél. Én már házas vagyok, te meg csak a felesleges harmadik. A felesleges harmadikok kopognak – morgott Travis.

America kikapta a kulcsot Shepley kezéből, és feltartotta, hogy Travis is lássa.

– Akkor nem, ha a felesleges harmadiknak van kulcsa – csattant. – Amúgy meg Shep rávette Brazilt, hogy adja kölcsön a teherautóját, amivel Abby maradék holmiját is áthozhatjuk. Szívesen!

Puffogva a konyha felé fordult, és Shepley-nek is intett, hogy kövesse. Még mindig dühös volt a szökésünk miatt, nem érdekelte, hogy csak úgy tudtunk éjszaka lelépni, ha senkinek sem szólunk.

Kinyitották a konyhaszekrényeket, és elkezdték kipakolni a nasikat, megtöltve a majdnem üres polcokat konzervekkel, zacskókkal és dobozokkal.

– Segítek – álltam fel Travis öléből, de ő visszahúzott, és az orrát a nyakamba fúrta.

– Ó! – horkant fel America. – Már házasok vagytok, szóval hagyjátok csak, hogy a felesleges harmadikok pakolják el a kétszáz dollárnyi élelmiszert, amit épp vásároltak nektek.

– Húha! Szép volt, Shep! – mondta Travis, és csak annyira nézett be a konyhába, hogy Shepley rákacsinthasson.

– Én vásárlok, de te főzöl. Ez ugyebár nem változott, Trav? – kérdezte.

– Rendben – mutatta fel Travis a hüvelykujját.

– Ki akarna az étkezdében enni naponta háromszor?

– Engem is meg kell tanítanod, bébi – mondtam szégyenlősen.

– Főzni? – kérdezte Travis, mire bólintottam.

– Megtanítalak szívesen, de akkor nem tudok neked annyit főzni.

– Pontosan – paskoltam meg a térdét. – Segíteni akarok.

Ahogy elvigyorodott, megjelent a gödröcske az arcán.

– Akkor a válaszom „nem”.

Játékosan megcsíptem a karját, és nevettem, amikor felszisszent.

America elhaladt a kanapé mellett a kétszemélyes szófához, ahol a távirányító kissé kikandikált a párnák közül. Elgondolkoztam azon, hogy figyelmeztessem-e, hogy egy nagydarab detektív tartotta melegen neki a helyet, mint tyúk a fészkét, de mielőtt még megtehettem volna, America megragadta a távirányítót, és kiszabadította. A tévére irányította, a kép felvillant. A helyi hírek mentek épp. Még mindig a tűzzel foglalkoztak, a riporter a Keaton épülete előtt állt, amit fekete korom borított, a képernyő alján pedig sárga rendőri szalagok díszelegtek.

Megérintettem a nyakam, és nyeltem egyet, ahogy eszembe jutott a torkomat szorongató füst, és hogy mennyire rémületes is volt látni, ahogy a lángok egyre közelebb kerülnek hozzám. Annyira összezavarodtam, elvesztem, rettegtem, hogy a halál magával ragadhat bármelyik pillanatban. De aztán meghallottam Travis hangját a sikolyok és sírás közepette.

America leereszkedett a kanapéra, a keze és a távirányító a lába között lógott.

– Emily Heathington meghalt abban a pincében. Együtt jártunk víziaerobikra – közölte, és humortalanul felnevetett. – Utálta a vizet. Azt mondta, hogy a gondolattól is rosszul van, hogy legyen valami közte és a levegő között. Klausztrofóbiás lett tőle. Azért ment el az órára, hogy szembenézzen a félelmével. Hogy pont így halt meg… ez elég beteg.

– Mare – figyelmeztettem, észrevéve Travis arckifejezését.

– Annyira örülök, hogy kijutottál – törölte le America az arcát. – Nem tudom, mit csináltam volna, ha bármi történik az egyikőtökkel. – Felállt, a távirányítót odadobta Travisnek. – Igen, rád is értettem, seggfejkém!

Travis egy kézzel elkapta a vékony, fekete téglalapot, és visszafordult a konyha felé.

– Nem kellene a Sig Tauba mennünk?

– Most voltunk ott – ellenkezett Shepley. – Minden csendes arrafelé. Csak ülnek a srácok, és a padlót bámulják.

– Arról beszéltek, hogy jótékonysági eseményt szeretnének tartani – mondta America.

– Igen, az nagyon is jó ötlet – bólintott Travis.

– Travis – mondta Shepley –, most hogy fogod fizetni a lakbért? Adamnél volt a bunyóból származó pénz, és elkobozták, szóval mi se kapjuk meg, amit fizetett volna. Ebből fedeztük volna a nyarat, és máshonnan nem igazán jön már be több pénz.

– Akkor majd szerzek egy kibaszott állást – dőlt hátra Travis. America az orrát ráncolta.

– És mit akarsz csinálni? Egész életedben csak verekedtél.

Összeráncolt szemöldökkel néztem rá, de ő csak megrántotta a vállát.

– Majd kitalálunk valamit – szóltam közbe. – Láttam egy hirdetést a kampuszon egy parafatáblán még a szünet előtt, hogy matektanárt keresnek. Majd ránézek.

– Jó neked – mormogta Shepley. – Én nagyon szar vagyok matekból.

Travis pofákat vágott.

– A szüleid fizetik a számláidat, nem tudom, te miért sírsz.

– Jó volt, hogy nem kellett kérnem semmit – mondta Shepley. – Nem fogunk semmit sem találni egyébként, ami ennyire jól fizet, azt kibaszottul garantálni tudom neked.

Két mélyebb ránc jelent meg Travis szemöldöke között. Kifújta a levegőt, majd a fejét rázta.

– Amint mondtam – simogattam meg a hátát –, két kereső személy is van itt. Nem gond, ha te kevesebbet keresel. Ha a felével, akkor sem.

– Hiányozni fog az a pénz – mondta Travis furcsa kifejezéssel. – Rengeteg tervem lett volna kettőnknek.

– Például egy kocsi?

– Amiatt ne aggódj – erőltetett ki egy mosolyt.

Játékosan megütöttem.

– Mit értesz ez alatt?

– Hogy azt már megoldottam.

– Vettél egy kocsit? – ültem fel. Még sosem volt saját autóm.

Travis egyetlen közlekedési formája a Harley Night Rodja volt. Annak ellenére, hogy elképesztően szexin nézett ki rajta, nem a legkényelmesebb módja az utazásnak, és huzatos is volt telente, főleg, ha esett.

Ebben is Shepley-re kellett támaszkodnunk, aki vagy elvitt bennünket valahová, vagy kölcsönadta a kocsit, de most, hogy összeházasodtunk, talán ez is változni fog. Minden változni fog.

Már nem vagyunk főiskolás gyerekek, akik mástól kuncsorogják el a kocsijukat, házasok vagyunk, és vannak bizonyos elvárásaink – főleg saját magunk felé –, hogy felelősségteljesek és önellátóak legyünk.

A házasság sokkal több volt ceremóniánál és ígéreteknél. Sosem gondolkoztam el, hogy gond-e, hogy Travisnek lakótársa van, amíg csak a barátnője voltam, de a házasság másnak tűnt. Mint, ahogy kocsitulajdonosnak vagy állandó munkahellyel rendelkezőnek lenni is… Ennek a valóságossága kezdett a vállamra nehezedni, ahogy visszasüppedtem a kanapéra.

Travis a homlokát ráncolta, láthatóan zavarta a reakcióm.

– Mi a gond, bébi?

Shepley felnevetett.

– Na, most már tényleg nincs pénzed.

– Még mindig van némi készpénzem. Spóroltam, tudod. És ha a jó oldalát nézzük a dolognak, most, hogy kocsink is van, tutira nem kell, hogy itt legyél velünk örökké – mormogta Travis, mire Shepley olyan kifejezést vágott, mintha valami iszonyatos szag csapta volna meg az orrát.

– Hát, ez cseszettül udvariatlan volt.

Travis lesodort az öléből, átugrott a kanapén, és lebirkózta az unokatestvérét a konyha járólapjára.

Shepley felnyögött, ahogy beverte a térdét az alsó konyhaszekrénybe, aztán felhördült, amikor Travis az ágyékába markolt.

– Ne játssz mocskosan, faszkalap! – üvöltött Shepley.

America hátraugrott, de így is csak alig kerülte ki Travis gyorsan mozgó lábát. Mellé léptem, és belekaroltam.

– Biztos vagy benne, hogy tudod, mibe keveredtél? – kérdezte. – Most már nyakig benne vagy, tudod. Ez az egész csak a tiéd.

– Te leszel a következő – rántottam meg kicsit a karját.

– Jaj, ne! Azért mert házas vagy elsőévesként, nem jelenti azt, hogy mi mind őrültek vagyunk – nézett rám zavartan. – Ami csak… fura. Magyarázd el nekem: volt egy halál közeli élményed, és csak ezért úgy döntöttél, hogy Vegasba menekülsz, és megházasodsz?

– Nem beszélünk erről, emlékszel? – kérdeztem, mire vállat vont.

– Csak… tudnom kell.

Elhátráltam tőle, majd megfordultam, és összefontam a karomat magam előtt.

– Nem, nem kell tudnod! Hagyd csak annyiban!

A fiúk abbahagyták a verekedést. Shepley felállt, de elég nehezen vette a levegőt.

– Mare – figyelmeztette. – Megígérted.

– Én csak… Még mindig nem értem teljesen, miért csináltátok. Mindannyian tudtuk, hogy szeret téged, de a házasság nem volt még a képben, Abby. Erre kitör a tűz, és mind a ketten úgy határoztok, hogy megszöktök… – Felismerés villant a szemében. – Van itt valami, amit nem mondtatok el nekünk, ugye, Abby? – kérdezte America gyanakvóan.

– Teljesen nevetséges, amit mondasz, szóval hagyd is abba.

– De igazam van, nemde? Alibinek kellett az esküvő. Mármint ennek nagyon is lenne értelme, nem hibáztatnálak érte, de…

– De nincs semmi de! – Travisre mutattam, aki úgy nézett ki, mint aki mindjárt elhányja magát. – Szeretem őt. Szeretem őt attól a perctől kezdve, hogy megláttam. Majdnem elveszítettem, Mare – mondtam elcsukló hangon. – Láttam a pince másik felében, és nem ért el. Nem ért el engem! Trentnek üvöltött, hogy vigyen engem biztonságba, és lehetett volna ez az utolsó alkalom, amikor látjuk egymást. Lehetett volna ez az utolsó perce a földön, de ő csak rám gondolt, és nem bírt magamra hagyni. Ha nem kockáztatta volna értem az életét, ha nem keres meg, és nem töri be az ablakot, hogy kijussunk, akkor nem lennék itt. Megmentette az életemet. Szóval, ha azt kérdezted, hogy a tűz ébresztett-e rá, hogy senkit sem fogok úgy szeretni, ahogy őt szeretem, és hogy Travis az életénél is többre tart engem, és nem akarok egyetlen percet sem külön tölteni tőle, akkor igen a válaszom.

Könnyek szöktek America szemébe.

– Abby…

– Ne sírj! – Kényszerítenem kellett magamat, hogy lenyugodjak. Nem gyakran haragudtam Americára, de ahogy megláttam Travis arckifejezését, meg kellett őt védenem. – Ne sírj, Mare, minden rendben van! Ne beszéljünk erről többet! Ott sem voltunk, emlékszel?

– Tudjuk – karolta át Shepley a barátnőjét. Még mindig eléggé zihált a verekedés után. Az arca kivörösödött, miközben próbálta lebirkózni a nála sokkal nagyobb unokatestvérét. – Tudjuk, ugye, Mare?

America alsó ajka megremegett.

– Annyira sajnálom!

Megfordultam, hogy megöleljem, aztán Shepley is csatlakozott. Travis felé nyúltam, mire ő mindhármunkat átkarolt.

NEGYEDIK FEJEZET

EZÜST

ABBY

TÁNYÉROK, EDÉNYEK, EVŐESZKÖZÖK CSÖRÖGTEK ÉS KOCOGtak, bár a csapból folyó víz elnyomta a hangjukat. Gőz gomolygott a mosogató fölött, ahogy America és én elöblítettük a koszos tányérokat Travis Cajun csirkés tésztája után, majd betettük a mosogatógépbe.

Shepley letörölte a tűzhelyet és a pultot. Senki sem beszélt vacsora közben, főleg azért nem, mert Travis annyira nagyszerű szakács, másrészről pedig fogalmunk sem volt, hogyan mondjuk el az igazat anélkül, hogy a többieket is belerángatnánk egy bűncselekmény kellős közepébe.

Amikor Shepley végzett, megveregette America hátsóját.

– Szeretnéd, hogy folytassam?

– Nem kell – rázta meg America a fejét, ezért Shepley csatlakozott Travishez a nappaliban. Ahogy eltűnt a színről, America megtorpant, hagyta, hogy a víz a tányérra csorogjon a kezéről.

– Mare?

– Akkora hülye vagyok, Abby – szipogta. – Fogalmam sincs, mit gondoltam – suttogta. – Bocsánatot kéne kérnem tőle?

– Dehogy! – Én is halkabbra fogtam a hangomat. – Tudom, hogy te csak értem aggódtál. Nagyon jól tudom. De Travis… nem mondhatsz ilyeneket előtte. Még mindig attól retteg, hogy ez az egész nem valóságos, és én meg fogom gondolni magam. Én épp annyira meg vagyok lepve, mint te, Mare. De tényleg boldog vagyok, ebben biztos lehetsz.

– Csak ennyit kell tudnom. Nem kérdezem újra. Semmit nem kérdezek róla.

– Épp ezért vagy te a lehető legjobb barátnő a világon.

– Ez igaz. Az vagyok, te pedig nagyon szerencsés vagy – vigyorodott el.

Megnyomott pár gombot, mire a mosogatógép életre kelt. Aztán megtörölte a kezét, és mögém állt, megérintette a vállamat, majd magához húzott. Az állát a nyakam hajlatába nyomta, és megcsókolta az arcomat.

– A nyomozásnak hamarosan vége lesz, és minden rendeződik.

– Tudom. – Még mindig a mosogatót bámultam. Öntöttem a kezembe egy adag kék mosogatószert, és ledörzsöltem a sebes kezemet. Bármennyire is komolyan vettem a problémáinkat a múltban, most tényleg bajban voltunk. Mind a ketten. Mert ha Travis bukik, akkor vele zuhanok én is.

Hazudtam a rendőrnyomozóknak, akadályoztam az igazságszolgáltatást, segítettem valakit a bűnelkövetésben, arról nem is beszélve, hogy előtte, közben és utána is jelen voltam egy bűnügyi helyszínen. De kész voltam vállalni a következményeket, bármi is történjen, ha ez azt jelentette, hogy Travisnek lesz esélye elkerülnie a börtönt. A vállam felett a férjemre néztem.

Kidolgozott, kitetovált karját összefonva maga előtt beszélgetett az unokatestvérével. Piros baseballsapkáját hátrafordította, és a súlyát az egyik lábáról a másikra helyezte, mintha képtelen lenne egyhelyben állni.

Shepley mindig megnyugtatóan hatott Travisre, ő mindig képes volt lehozni őt a legveszélyesebb magaslatokból is. Elmosolyodtam, és a kezemre csorgó vízre pillantottam, ami lemosta a habot. Bárcsak valóban tiszta lenne a kezem!

– Oké, Shep, végeztünk – mondta America.

Odasétált Travishez, megölelte, és sokkal hosszabban tartotta, mint az normális lett volna.

Travis rám nézett, és mosolygott. Játékosan átkarolta America nyakát, és puszit nyomott a fejére.

– Minden oké köztünk?

America elengedte, és felnézett rá.

– Igen?

Travis ellágyult.

– Egy család vagyunk, Mare. Nem számít, mi történik, akkor is rendben van minden.

America még egyszer magához szorította. Majd Shepley is. Nekem csak intettek egyet, és elindultak a kint parkoló Charger felé.

Travis átjött a konyhába, a hátát a konyhaszekrénynek döntötte, és összefonta a karját maga előtt.

– Rosszul érzi magát, ugye?

– Igen. Néha a szája hamarabb jár, mint hogy az agya utol tudná érni. Nem fogta fel, hogyan is hangzott, amikor kimondta, amit mondott.

– Akkor is örülök, hogy megtette.

– Tényleg?

– Nem igazán beszéltél róla… a tűzről. Ha nem kérdezi meg, nem tudnám, hogyan is éreztél akkor.

Felsóhajtottam.

– Csak… Úgy érzem, hogyha magamban tartom, akkor nem annyira félelmetes ez az egész. – Újra a mosogató felé fordultam. – De igazad van. Sokkal jobban kellene kommunikálnom. Nem mondhatom, hogy együtt vészeljük át ezt az egészet, ha te nem is tudod, hogy én miket éltem át a tűz alatt.

Travis mögém állt, átkarolt.

– Nagyjából azért sejtem, de azt a részét, amit elmondtál, még nem hallottam. De örülök, hogy tudod, és most már bizonyítékom is van rá, hogy az életemnél is jobban szeretlek, és mindig meg foglak védeni.

– Ez mindkét irányból igaz, bébi. Néha neked is meg kell engedned, hogy én védjelek meg téged.

A nap lassan kezdett lebukni a horizonton, a mosogató fölötti ablakon pedig meleg fény bukott be. Nálam a kilátás a parkolóra és a távolabbi lakásokra korlátozódott, meg egy halom egyetemi épületre, amelyek a pár mérföldnyire lévő fák közül emelkedtek ki.

Az ég még mindig homályos volt a Keaton Hallban gyulladt tűz füstjétől, ami pár napja történt. Életem egyik legfélelmetesebb élménye volt, de túléltem. Nálam ez a félelem csupán emlékké redukálódott, de sok évfolyamtársamnak az életébe került.

– Hallod még? – kérdeztem. – A sikolyokat?

– Minden egyes éjjel.

Behunytam a szememet, és szorosabban húztam magam köré a karját.

– Könnyebb lesz valaha is?

– Nem tudom, Galamb. Csak remélni merem.

Megtöröltem a kezemet, és megfordultam. Elindultam a folyosó felé. Átválogattam a szennyest, egyre több és több holmit téve a kosárba, majd bevittem a hálóba, és letettem az ágyra. Legalább lekötöm magam.

Travis bejött, és a kosár pattant egyet, ahogy arccal előre az ágyra vetette magát. Vett pár mély lélegzetet, majd a hátára fordult, és összefűzte a karját a feje alatt. A plafont bámulta, amíg megkerültem az ágyat, és felakasztottam az esküvői ruhámat a függönykarnisra. Odakint a fák csupasz ágai megremegtek a szélben. Minden évszakban láttam már ezt a fát Travis szobájának ablakából. Amin most már osztoztunk.

– Emlékeztess rá, hogy vigyem el ezt a tisztítóba és tartósíttassam – simítottam ki a szoknyát.

– Tartósíttasd? Az meg mi a fenét jelent? – kérdezte vigyorogva.

– Segít, hogy ne sárguljon be. Frissen tartja.

– Minek?

– Hogy örökre megmaradjon – léptem vissza az ágyhoz. – Mint mi.

Travis egy pillanatra a szemembe nézett. Az arcán elismerő mosoly jelent meg. Újra nekiláttam az unalmas, de legalább hasznos munkához, és folytattam a vegasi ruhák hajtogatását. Meg a törölközők hajtogatását, amiket az után használtunk, hogy lemostuk magunkról a kormot és a füstöt. Bár lett volna módja annak is, hogy az emlékeinket is ilyen könnyen tisztára mossuk!

Travis felsóhajtott.

– Nem félek, hogy börtönbe kell mennem, Galamb. Szinte az első pillanattól kezdve úgy éreztem, ahogy megláttalak, hogy… nem is tudom. Teljesen normálisnak hangzik ez a fejemben, de ha hangosan kimondom, akkor…