Copyright © Simonyi Balázs, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado.hu

ISBN 978-963-543-506-7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Kötetterv és nyomdai előkészítés: Pyber Anita

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Előszó

„Marathónnál sírt fel Európa”
Dr. Kertész István

„Nagyon nem szépségverseny”
Monspart Sarolta

„Fiam, minek kell ennyit futkorásznod?”
Sütő József

„Örökmozgónak születtem”
Bozó Pál

„Az úton váltam valakivé”
Sipos István

„Rossz időben, jó helyen”
Bogár János

„Hova futsz, bazmeg?!”
Nádas Péter

„Punktérítő”
Pálinkás Szüts Róbert

„Vannak egyáltalán izmaim?”
Litkai Gergely

„Titokzatos, kollektív áramkör”
Bagossy László és Esterházy Marcell

„Ott lenni, ahol kockázat van”
Veiszer Alinda, Krivácsy Péter, Nagy László

„Kinyílik a függöny, és belehasítok a világba”
Palya Bea, Parti Nagy Lajos, Nick Thorpe

„A fűrészportól a szivárványig”
Ónodi Eszter, Tompa Andrea, Erdély Mátyás

„A futás meg a mise nagyon hasonlít”
Dejcsics Konrád, Kovács András Péter

Köszönetnyilvánítás

Képek forrásai

ELŐSZÓ

Semmiben, semmivel szemben nem vagyok ilyen alázatos, regulát követő. Immár tizenhét éve.

Nem belevágni nehéz, hanem benne maradni. Érdekes módon nem egy krízis miatt kezdtem futni, hanem mert sikeres voltam, és azt éreztem, ez fenntarthatatlan, kiégek, belesüllyedek a rutinba.

Hiányzott valami konkrét, tényszerű, egyszerű dolog, amelyben tisztán én méretődöm meg. Ahol nem számít szerencse, ízlés, nexus. Amit én irányítok, amit intenzíven megélek fizikailag, de fejben is ott kell lenni. Ahol egyértelműek, korrektek a paraméterek: idő, táv, domborzat, borítás. Amiben a teljesítményt nem az emberi szem ítéli meg, nem zsűri vagy pontozóbírók, hanem a wattmérő, az edzésnapló, az eredménylista. Ezért is nehéz futás után visszalépni a mindennapokba, a munkakapcsolatokba.

Egyre beljebb, egyre tovább, egyre messzebb akartam jutni. Mindenkinek máshol van az enyészpont a futóevolúciójában.

Magányos műfaj, mondják. Én szeretek a saját társaságomban lenni. Nem felszerelésigényes (bár ma már nem annyira olcsó sport), nem kell hozzá senki, és már ott is a tájban az ember. Soha sehol nem tudok ennyire jól egyedül lenni, magamra maradni.

Némi önzés kell hozzá. Több leszek általa, ha jobb nem is. A futás és Anna örök. Csak általam létezik, én képzem meg. Nem hagy el, ha én nem hagyom el. Ha én csalnék, akkor sem csal meg. Nem lehet lecserélni semmire.

Kit mi indít el? Van, aki a kudarcait reparálja. A kisszerűből válna nagyszerűvé. Érvényt vagy élményt szeretne. Kiélné kompetitív hajlamát. Terápiából fut. Csoportnyomás, divat vagy bakancslista miatt. Menekül egy társadalmilag már elfogadott, sőt elismert surranópályára a kínok, problémák elől. Támaszt keres, önbizalmat talál. Közösséget, ahol együtt vagyunk senkik. Monoton munkáját egy monoton tevékenységgel oldja. Lelki hiánygazdálkodását, nyomasztó hübriszét teszi helyre a testi tevékenységgel. Méregtelenít. Egészséges, edzett akar lenni. Érezhető, látható változást előidézni. Kikapcsol vagy bekapcsol. Hol az elég, mi a kevés, a sok?

Van, aki az eltűnt időt nyomozza: ami az első öt perc után még irdatlan akadálynak tűnik, az utolsó öt perctől visszanézve már tüsszentésnek.

Van, aki a külsőségeket szereti, fétisként bánik a futócuccaival. Amikor az új futócipő szintetikus aromája megcsapja az orrát, libabőrös lesz. Ősember módjára gyűjtögető életmódot folytat: érmek, kupák, rajtszámok, leesett körmök.

Van, aki csak kedveli a feladatokat, szereti letudni a napi penzumot. Mást a helyváltoztatás ingerel. Szabadságot talál. Kábítószert. Kellemes stresszt, jutalomfalatot, hangulatjavítót. Adrenalint, dopamint, endorfint. Rituálét, egyfajta vallást.

Persze vannak az eretnekek, az elkötelezett sétálók, a csüggedt-csalódott, lesérült futók. A futást úgy látják, mint az ördög munkáját, ami térdre kényszeríti őket, hogy ne fussanak, vagy éppenhogy inkább gyalogoljanak.

Van, aki szereti bevenni a várost, erdőt. Főleg versenyen, a mezőnnyel együtt rohamcsapatként átszaladni: volt-nincs.

Van, akinek önként vállalt szenvedéstörténet minden egyes kiruccanás, van, akinek megkönnyebbülés. Gyakran az emberi hozadéka több, mint az úgynevezett sportértéke.

Van, aki pedig azért fut, hogy megtudja, miért fut annyit. Még nem fejtette meg, hogy valami elől vagy valami felé fut-e, mi van a futása mögött, mi van még előtte, mit mond ez el róla. Úton van, és ez már siker.

Ahogy egy interjúalany mondja: hogyan is várhatnánk el, hogy megértsenek bennünket mások, amikor sokszor magunkat sem értjük igazán?

Én is keresem a választ, miért megyek ki nap mint nap futni. Hol tarthatnál, fiam, ha nem ilyenekkel szórakoztad volna el az idődet? De mennyi mindenben nem lett volna részem! Elpazaroltam, eltöltöttem az időt, vagy éppen előre spóroltam meg? Legyőzheti-e a fitneszkor a biológiait? A futóráncok és a futóözvegyek egyre szaporodnak.

Már az, hogy kimehetek futni nap mint nap, hogy oda tudok állni egy startvonalra, kegyelmi állapot. De nem a rajtlista számít, hanem az eredménylista.

Öngyógyításnak, megküzdési kísérletnek indult, szenvedély lett belőle. Voltam ambiciózus amatőr, manapság már inkább a kalandot keresem. Az elképzelhetetlen helyzetekbe keveredést megint és megint. A határokat, holtpontokat, megoldások rögtönzését, alkalmazkodást.

Az eredeti soha nem sikerül, írja Márai, és a futásban is felborul minden előzetes terv. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer virágzó cseresznyefákkal övezett hídon virrad rám a japán hajnal 190 kilométernél, vagy egy tomboló mediterrán ciklonban fogok fél napon át evickélni.

Nem kell mindenkinek futni. Ez egy lehetőség. Az ajánlott olvasmányokat is szívesebben olvastuk, mint a kötelezőt.

Olvasok, írok, beszélek, filmezek a futásról, a futás mellett. Pedig ez csak egy hobbi, életforma, létszükséglet.

Az elmúlt öt évben közel százötven beszélgetést készítettem a futás apropóján különböző emberekkel.

Egyfajta tolvajkulcs a futás. Varázsszó. Mindenki kilép a megszokott keretéből, és egy másik ökoszisztémába kerül át, amíg futócipő van a lábán. A sporttárs is a szubkultúra része, azonnal tegeződünk, hamarabb megnyílunk egymásnak, látunk bele a másik életébe, világába – főleg bizonyos idő és táv után, amikor már őszintére futottuk magunkat.

A futás közös nevezőre hoz, változatos húrokat pendít meg, és így rá lehet venni különböző embereket, akik szintén futnak, azzal foglalkoznak – legyenek bármilyen elfoglaltak, híresek, szemérmesek is –, hogy kötetlenül beszéljenek valamiről, ami meghatározó számukra, ám amiről alig kérdezik őket. Egyedi viszonyukról, saját megélésükről, értelmezésükről.

Személyiségük, foglalkozásuk, elhivatottságuk valamiként mindig visszatükröződik futásaikban, történeteikben. És ez fordítva is igaz: a futás alakítja a személyiséget, tanítja, érzéseket vált ki belőle, és hat az életre.

Így valamennyire mi is közelebb kerülhetünk hozzájuk, pont, mint egy edzésen vagy futóeseményen, ahol egymás szélárnyékában izzadunk, aprítjuk lihegve a kilométereket.

Ez a válogatás a legkülönbözőbb motivációkat és világlátásokat, pályafutásokat és futópályákat mutatja meg az első szaladásoktól az utolsó lépésekig. Megannyi történet, számomra fontos emberekkel a hosszú távról.

„MARATHÓNNÁL SÍRT FEL EURÓPA”

DR. KERTÉSZ ISTVÁN

„Volt egy a marathóni csatáról szóló konferencia Ausztriában, az Osztrák Olimpiai Akadémia rendezésében, ahol egy professzor, természetesen nem páncélban, megmutatta, hogy körülbelül hogyan lehetett volna futni a vértezetben. Amolyan bakkecskeugrásokat hajtott végre a közönség legnagyobb megrökönyödésére és mulatságára. Így illusztrálta, hogy képtelenség a szó szoros értelmében páncélban futni.”

Mi igaz és mi nem a marathóni futó történetéből, amely az újkori olimpiák legelőkelőbb versenyszámához vezetett? És mennyi az annyi: 42 kilométer vagy annál is több a kérdéses táv? Mi lett volna, ha a perzsák nyerik a csatát? Csakugyan Sherlock Holmes megalkotóján is múlt, hogy 1908-ban Londonban ki nyerte a maratont? Még ennél is több kérdésre keressük a választ az ókor egyik legkiválóbb hazai kutatójával, Dr. Kertész Istvánnal.

Simonyi Balázs: Több évtizede rendeznek maratonfutásokat, úgynevezett városmaratonokat. Ezeket már összekötik a turizmussal, a nevezési díjak sem csekélyek, így jelentős üzletté váltak. Viszont úgy tűnik, hogy a versenyek alapja és hivatkozási pontja, a marathóni futás a valóságban sosem történt meg. Ez csupán amolyan PR-fogás, amit átvettünk az ókorból?

Kertész István: Kezdő történészkoromban – ami nem tegnap volt – találkoztam azzal, hogy az ókorról szóló lexikonokban a marathóni futó történetét legendának minősítik, akiről különböző mesék terjedtek el. Ezek képezik a modern atlétika maratonfutó számának alapját. De hogy miért lenne mítosz ez a történelmi kontextusba nagyon is beleillő történet, azt nem fejtették ki. Ez inspirált engem arra, hogy foglalkozzam a görögök had- és sporttörténetével, illetve a kettő közötti összefüggéssel próbáljam megmagyarázni, miért nem igaz a marathóni futás története. Ehhez elsősorban a marathóni csatáról megjelent szakirodalom áttekintésére és a helyszín bejárására volt szükség. 1988-ban jártam először ott.

S. B.: Egészen szokatlan szemszögből vezette le, hogy a csata utáni futás miért legenda, amit azóta is idéz a külföldi szakirodalom.

K. I.: A marathóni csata valószínűleg hajnalhasadáskor, napkeltekor kezdődött, és három, három és fél óra hosszat tarthatott.

S. B.: Mások úgy vélik, hogy kevesebb ideig, mert a közelharc nagyon fárasztó.

K. I.: Valóban, egy angol katonatisztnek is, aki szintén járt a környéken még a 19. század végén, ez a véleménye. Általában a hadtörténészek vélekedése megoszlik a fél óra, illetve a három és fél óra között, de ez nem annyira fontos, mert Hérodotosz leírása és az ásatások alapján – amelyek még ma is folynak – képet alkothatunk a csata lefolyásáról. Vagy ami a mi szempontunkból érdekesebb: arról, hogy mi történhetett utána. Hérodotosz, akit Cicero nevezett el a történetírás atyjának, beszélt olyanokkal, akiknek a rokonai, közvetlen hozzátartozói még részt vettek a marathóni ütközetben.

S. B.: Olyanokkal nem, akik harcoltak is?

K. I.: Állítólag olyanokkal is beszélt, de ezt elég nehéz elhinni, mert ő i. e. 484 körül született, és az i. e. 450-es években járt Athénban, míg a csata i. e. 490 augusztusában vagy szeptemberében zajlott.

S. B.: Hérodotosz művei a világ történészei számára valódi források, nem pusztán romantikus kalauzok.

K. I.: Forrásértékűek a művei. A görög–perzsa háborúkról írt csataleírásait évszázadokkal később a régészet eredményei számos ponton alátámasztották. Ami probléma, és ez általában nemcsak Hérodotoszra, hanem Thuküdidész kivételével az összes ókori történetíróra érvényes, hogy számukra a mítosz a megélt történelem része volt. Következésképpen bizonyos helyeken a legszavahihetőbbnek bizonyuló történetíró is olyan sztorikkal állt elő, amelyeken egy mai, modern ember legfeljebb nevetni tud. Hérodotosznál is van ilyen. Például megemlíti, hogy az egyik gízai piramis építése úgy történt, hogy a fáraó leánya nyilvánosházban kellette magát, és minden látogatójától kért egy darab követ. Elképzelhető, hogy mennyit kellett dolgoznia szegény leányzónak ahhoz, hogy ez összejöjjön. De Hérodotosz mindezt teljes komolysággal írja le.

Névjegy • Aki egy kicsit is foglalkozott az ókorral, elkerülhetetlenül találkozott az 1942-ben született Kertész István ókor- és sporttörténész, professor emeritus, a hellenizmus, a görög és római hadtörténet és az olümpiai játékok kutatójának életművével. Több mint negyven tudományos és népszerű ismeretterjesztő könyv és közel háromszáz szakmai publikáció fémjelzi pályafutását. A trójai háborútól Julius Caesar koráig, az ókori botrányoktól a hadművészet fejlődéséig számos antik témáról írt. Huszonöt éven át volt a Magyar Olimpiai Akadémia tagja, az ELTE Ókortörténeti Tanszékének docense.

S. B.: Térjünk vissza a csatához! Tehát hajnalban kezdődött…

K. I.: Tudni kell, hogy a csatamezőt a Pentelikon-hegység és más magaslatok ölelik körbe félkör alakban, tehát a küzdelem viszonylag szűk helyen zajlott, ami nem engedte, hogy a perzsák létszámbeli fölénye érvényesüljön. A magaslatokról füst- vagy fényjelekkel viszont nagyon rövid idő alatt megbízható „híreket” lehetett közölni Athénnal, amelynek bástyáiról a híresztelések szerint az áruló városlakók szintén fényjelekkel, ezüstpajzsokon tükröztetett napsugarakkal jeleztek a perzsáknak.

S. B.: Az is közkeletű mítosz lenne, hogy minden egyes inváziós kísérlet során hatalmas perzsa sereg rontott szegény görögökre?

K. I.: Ezt a történelemtanárok miatt találták ki, hogy tudják mivel lelkesíteni a diákjaikat, egyébként semmi köze a valósághoz. Az általános vélekedés szerint megközelítőleg húsz-huszonötezer fős perzsa sereg indult el Kis-Ázsia déli részéről Görögország felé. A hajóhad egy része kifejezetten lovak szállítására volt átalakítva, tehát a hajók szállítókapacitását figyelembe véve sem lehet több száz ezres seregről beszélni. Útközben is csatáztak, meghódították például Naxoszt és Euboia szigetét, és kitettek egy-egy helyőrségnyi katonát. Úgyhogy végül mintegy húszezer főre tehető az Attikában partra szállt perzsa sereg maximális létszáma.

S. B.: Szemben az athéniak?

K. I.: Ők tízezren voltak, és ezer plataiai katona csatlakozott még hozzájuk.

S. B.: Spárta viszont nem segítette őket.

K. I.: Az athéniak egy Philippidész vagy Pheidippidész – mind a két névvariáns előfordul – nevű állami kengyelfutót küldtek Spártába, hogy katonai segítséget kérjenek. Ezt annál is inkább megtehették, mert korábban a perzsa udvarból Athénba és Spártába menesztett követeket az egyik helyen kútba, a másik helyen pedig gödörbe hajították.

S. B.: Mert vizet és földet kértek, és akkor meg is adták neki.

K. I.: Sajátos módon értelmezték a perzsa követeléseket. A Görögország ellen irányuló támadás minden bizonnyal Athén, majd utána Spárta elleni lett volna. Vagyis Spártának érdeke volt Athént segíteni, csakhogy ott épp vallási ünnepet tartottak. Nem tudjuk pontosan, milyen ünnepről lehetett szó, de holdtöltéig nem foghattak fegyvert, így a spártai sereg a csata utáni napon érkezett csak meg.

S. B.: Ami, tegyük gyorsan hozzá, nem akármilyen teljesítmény.

K. I.: Így van. Akkor még nem léteztek modern utak, tehát nagyjából 220-240 kilométert kellett megtenniük hegyen-völgyön át. És ha még ebbe beleszámítjuk, hogy a nehézgyalogság, a hopliták fegyverzetét a helóták, a szolganép cipelte, ez akkor is igen jelentős teljesítmény.

S. B.: Napi 70-80 kilométer.

K. I.: Igen. Következésképpen a spártaiak komolyan vették a kérést a segítségnyújtásra, de komolyan vették a vallási hagyományaikat is. Állítólag az állami követ, Pheidippidész a futása közben találkozott Pán istennel, aki megbízta őt, hogy a görögök újítsák fel Athénban az ő kultuszát, és akkor segíteni fog a perzsák ellen.

S. B.: Ez a Parthenion-hegy tetején történt, ahol jelenleg a Spartathlon nevű futóverseny egyik ellenőrzőpontja van, a 168-as kilométernél.

K. I.: Ön hányszor futotta le ezt a távot?

S. B.: Tizenegy alkalommal zsinórban, kivéve 2020-ban, amikor a koronavírus-járvány miatt a verseny is elmaradt. De még soha nem találkoztam Pán istennel a tetőn, csak a spártai hegyimentő önkéntesekkel.

K. I.: Amikor erről beszéltem az egyik konferencián, Frenkl Róbert professzor úr megjegyezte, hogy ennek is lehet valami valóságalapja. Merthogy oxigénhiányos állapot következhet be, amikor a test endorfint szabadít fel, és az ilyen állapotba került embernél igen gyakran előfordulnak látomások. Arról már nem szól a fáma, hogy mi történt visszafelé. A sztori szempontjából csak az az érdekes, hogy a spártai sereg mikor ért oda. A legfőbb kifogás a marathóni futás történetével szemben, hogy vándormotívumot tartalmaz: valaki végrehajtja élete legdicsőbb tettét, majd meghal. Plutarkhosz írja Szolón-életrajzában, hogy az élet olyan, mint a futóverseny, amíg nem értünk célba, addig nem jelenthetjük ki, hogy mi vagyunk a győztesek.