Shakespeare, William

A KÉT VERONAI IFJÚ.

(Fordította: Arany László)

ISBN 978-615-6798-29-9

AMTAK Bt, 2024

SZEMÉLYEK

Milano Herczege, Silvina atyja.

Valentin,
Proteus, a két ifjú.

Antonio, Proteus atyja.

Thurio, Valentin hőbörtös vetélytársa.

Eglamour, Silvia kisérője a szökéskor.

Ugri, Valentin tréfás inasa.

Dárdás, a Proteusé.

Panthino, Antonio szolgája.

Korcsmáros, a kinél Julia megszáll.

Rablók (1, 2, 3), Valentinnel.

Julia, Proteus szerelmese.

Silvia, Valentin szerelmese.

Lucetta, Julia szobaleánya.

Szolgák, Zenészek.

Tartalom

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS.

MÁSODIK FELVONÁS.

HARMADIK FELVONÁS.

NEGYEDIK FELVONÁS.

ÖTÖDIK FELVONÁS.

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.

Nyilt tér Veronában.

Valentin és Proteus jönnek.

VALENTIN.
Hagyd el, le nem beszélhetsz, Proteusom. –
Otthon maradt legény süsők marad.
S ha ifjú éltedet nem tartaná
Lekötve kedvesed varázs szeme,
Útamra társul kérnélek legott,
Szétnézni a világ csudái közt,
Semhogy pulyán henyélve töltsd napod
Itthon idétlen lomhaság ölén.
De ha szeretsz: szeress, s oly boldogan,
Mint enmagam szeretném, ha szeretnék.

PROTEUS.
Elmégy? Valentin, ég áldása rád!
Gondolj Proteusra messze útadon,
Ha boldogan sok ritkaságra lelsz,
S kivánj az üdvben engem részesül,
Ha jó szerencse ér; s veszély között,
Hahogy veszély viharzanék feléd,
Bizd szent könyörgésimre bánatod,
Mert én leszek könyörgőd, jó Valentin.

VALENTIN.
S forgatsz szerelmes könyvet értem úgy-e?

PROTEUS.
Azaz, olyat csak, melyet szeretek.

VALENTIN.
Tehát a hő szerelem hűs regéjét,
Hogy úszta át Hellespontot Leander?

PROTEUS.
No akkor hő regét, hőbb szerelemről,
Mert benne bezzeg forrott hő szerelme.

VALENTIN.
Igaz, neked pedig torkodra forr,
S a Hellespontot még sem úszod át.

PROTEUS.
Torkomra forr? – Ne forrázz így, ne főzz le!

VALENTIN.
Nem is, magad főztjét eszed.

PROTEUS.
Hogyan?

VALENTIN.
Szeretni, hogy kínunkon bajt vegyünk;
Bús sóhajom lenézést; húsz nehéz,
Éber, keserves éjen percznyi kéjt:
Ha nyersz, talán boldogtalan nyerés,
És vesztve, mennyi gond a nyereség!
Úgy, s így eszednek árán lészsz bolond,
Vagy a bolondság győzi meg eszed.

PROTEUS.
Így azt sütöd ki, hogy bolond vagyok.

VALENTIN.
Félek, kisül nálad valóban az.

PROTEUS.
Te a szerelmet mondod csak bolondnak,
S én nem vagyok maga a szerelem.

VALENTIN.
De ő urad, mert ím uralg fölötted,
S kit így le bír igázni egy bolond,
Bölcsek sorába nem teszed talán?

PROTEUS.
De bölcsek írják, hogy mint gyenge bimbón
Maró kukacz lakik, szintily maró
Szerelem él a legnemesb eszen is.

VALENTIN.
És bölcsek írják, hogy mind gyenge bimbót
Feslés előtt lemar már a kukacz,
Így rontja meg az ifjú gyenge elmét
A szerelem; lehervad bimbajában,
Elveszti frisseségét már tavaszszal,
S jövő reménye szép gyümölcseit,
De mért időzöm én veled vitázva,
Ki e szerelmi vágynak esküvél föl?
Isten veled. A révben vár reám
Atyám, hogy onnan nézze távozásom.

PROTEUS.
Én is veled megyek, kedves Valentin!

VALENTIN.
Nem, jó Proteus; mi most búcsút veszünk.
Küldj majd Milánba néha hírt magadról,
Szerelmed üdviről, s mi más egyéb
Esett barátod távollétiben,
S leveleimmel majd fölkereslek én is.

PROTEUS.
Szerencse érjen útadon s Milánban.

VALENTIN.
És téged itthon; s most az ég veled.
(El.)

PROTEUS.
Kitüntetést vadász ő, én szerelmet:
Hogy meghaladja, elhagyá barátit;
Én őket, enmagam, mindent hagyok.
Te, Julia, te tetted rajtam ezt,
Hogy nem tanulok, és időm pazarlom,
Embert, világot, mind föl sem veszem,
Szivem borús- s beteggé lőn eszem.
Ugri jön.

UGRI.
’Csés jó napot. Nem látta ön uram?

PROTEUS.
Most ment hajóra, megy Milán felé.

UGRI.
No huszat egyre, hogy már messze jár,
S így én szegény eltévedt juh vagyok.

PROTEUS.
Valóban a juh gyakran elbolyong,
Ha a juhász nincs a juhnyáj körül.

UGRI.
Ön hát azt hiszi, hogy uram juhász, én meg birka vagyok?

PROTEUS.
Azt hát.

UGRI.
Akkor az én szarvam az ő szarva, akár ébren vagyok, akár alszom.

PROTEUS.
Birkához illő mulya felelet.

UGRI.
Ez azt teszi, hogy én birka vagyok.

PROTEUS.
Azt, és hogy urad juhász.

UGRI.
De ezt egy czirkumstáncziával megczáfolom.

PROTEUS.
Nehéz lesz; mert én meg másikkal bebizonyítom.

UGRI.
A juhász keresi a juhot, nem a juh a juhászt; de én keresem uramat és nem uram engem: ennélfogva én nem vagyok juh.

PROTEUS.
A juh megy ennivalóért a juhász után, s nem a juhász megy ennivalóért a juh után; igen, de te mégy bérért urad után, és nem urad megy bérért teutánad: ennélfogva juh vagy.

UGRI.
Még egy ilyen bebizonyítás, s akkor csakugyan bőgnöm kell. Beé!

PROTEUS.
De hallod-e? átadtad-e Juliának levelem?

UGRI.
Át, uram. Én az eltévedt bárány, neki, az eltévedendő báránynak átadtam az ön levelét; és ő, az eltévedendő bárány, nekem, az eltévedt báránynak, semmit se adott fáradságomért.

PROTEUS.
Tyhű, ez a legelő itt nem elég ennyi báránynak.

UGRI.
Ha nem elég, vágja le ön a bárányt.

PROTEUS.
Hohó, ficzkó, az ilyen beszédért majd adok.

UGRI.
Bizony, a levél elviteléért meg is érdemelnék már egy kis borravalót.

PROTEUS.
Nem azt, kölyök, hanem majd kancsukát.

UGRI.
Nem jó hal a csuka, szálkája szúr.
Nem szolgálok, ha így fizet az úr.

PROTEUS.
De mit mondott Julia? (Ugri int.) Intett?

UGRI.
Dehogy hintett, uram, még csak nem is nyújtott egy fillért sem, pedig e levéllel egészen elloptam a napot.

PROTEUS.
A két szó összetéve: naplopó.

UGRI.
Ha már összetette az úr, csak tartsa meg fáradsága díjául.

PROTEUS.
Ejnye szemtelen, ezt el nem nézem.

UGRI.
Én meg elnéztem önt gavallérnak, de már ellátom, hogy semmit sem ád.

PROTEUS.
Úgyséra mondom, gyors eszed van.

UGRI.
Mit ér, úgy sem érem vele utól az ön lassú erszényét.

PROTEUS.
De szólj hát: nem nyilatkozott?

UGRI.
Ha az ön erszénye nyílik, én is megmondom, nyilatkozott-e?

PROTEUS.
No jó; ne. Hát mit mondott?

UGRI.
Igazán, uram, aligha nyeri el.

PROTEUS.
Mit? Hát csak ennyit tudtál kivenni belőle?

UGRI.
Nem tudtam én, uram, épen semmit kivenni belőle, még csak egy aranyat sem. S ily kemény lévén irányomban, ki az ön érzelmét vittem, ép oly kemény lesz ön iránt, ki önérzelmét mondja neki. Ne is adjon neki emlékül mást, mint követ, mert ő kemény, mint aczél.

PROTEUS.
Hát mit sem szólt?

UGRI.
Nem; még csak annyit sem, hogy „nesze fáradságodért.” Köszönöm, uram, ezt a kis pénzt, majd hálából ezután csak vigye szerelmes leveleit maga. Majd ajánlani fogom önt uramnak.

PROTEUS.
Menj, mentsd meg a veszélytől a hajót,
Mert nem vesz el, ha rajta vagy te is;
Száraz halálra szánva rég nyakad.
Én meg megyek, jobb postát küldeni,
Mert félek, rá sem néz versemre Juliám,
E félbolond kamasztól kapva azt.        (El.)

II. SZÍN.

Ugyanott. Julia kertje.

Julia és Lucetta jönnek.

JULIA.
De mondd, Lucetta, most magunk vagyunk,
Tanácslod-é nekem te a szerelmet?

LUCETTA.
Igen, úrnőm, szemesnek a világ.

JULIA.
És a nemes legények szép sorából,
Kiket naponkint itt látsz rajzani,
Mit vélsz, melyik legérdemesb reám?

LUCETTA.
Kérem, sorolja el nevök, s kitárom
Rövid eszem szerinti véleményem.

JULIA.
Mit tartanál tehát szép Eglamourról?

LUCETTA.
Csinos lovag, szép, s jól beszél talán,
De ön helyén sohsem választanám.

JULIA.
Talán hát a gazdag Mercatio?

LUCETTA.
Hiszen gazdag, de máskép, úgy… no jó.

JULIA.
Jobb lesz tehát tán Proteus, a nemes?

LUCETTA.
O ég, szegény fejem nem érdemes…

JULIA.
Hogyan, e névre mért vagy ily zavart?

LUCETTA.
Bocsánat, a szemérem visszatart,
Hogy én szegény bohó, érdemtelen,
Itéljek ily nemes, szép emberen.

JULIA.
S ha a többin igen, fölötte mért nem?

LUCETTA.
Mert benne legtöbb mind között az érdem.

JULIA.
Honnan tudod?

LUCETTA.
Nincs más reá, csak asszonyos okom,
Úgy gondolom – no mert úgy gondolom.

JULIA.
Tanácslod-é, hogy szivem őt szeresse?

LUCETTA.
Az ily szerelmet úrnőm meg ne vesse.

JULIA.
De szivemért mind közt csak ő nem esdett.

LUCETTA.
Titkon szeret, ez is milyen nemes tett.

JULIA.
De nem szerethet; szót sem ejte még.

LUCETTA.
Ó a lezárt tűz még több hévvel ég.

JULIA.
Az nem szerethet, a ki nem mutatja.

LUCETTA.
S még úgy sem, a ki mindenütt fitatja.

JULIA.
Bár látnék át szivén.

LUCETTA.
Olvassa ezt.

JULIA.
„Juliának” – és kitől?

LUCETTA.
Ott benne van.

JULIA.
Mondd, mondd, ki adta ezt neked?

LUCETTA.
Valentin úr inasa, és Proteus küldheté.
Önnek kivánta hozni, de arra járva én,
– Ha tévedék, bocsánat – ön helyett elvevém.

JULIA.
Szerénységemre mondom, szép kerítő!
Hogy mersz te ily levélkét elfogadni,
Szép ifjúságom ellen sugni-bugni?
Hitemre, érdemes, nagy hivatal,
S te rá egészen méltó hivatalnok.
Ne a levél! Meglásd, hogy visszavidd,
Máskép szemem elébe ne kerűlj.

LUCETTA.
Szolgálatom bér s nem haragra méltó.

JULIA.
Takarodol?

LUCETTA.
No hát csak tépelődjék.         (El.)

JULIA.
S mégis, mi jó lett volna áttekintni.
De visszahívni szégyen volna már,
S felkérni arra, a miért leszidtam.