Édesapámnak

SZELÉNYI BALÁZS

NÁCIVÁ
VÁLNI

IDENTITÁS, ERŐSZAK
ÉS A VOLKSDEUTSCHE-DILEMMA

részlet

CORVINA

© Szelényi Balázs, 2026

A borító Székelyhidi Zsolt munkája.

A borítón felhasznált kép forrása: Fortepan/Kuncze Magdolna.

TARTALOM

Bevezetés

I. RADIKALIZÁLÓDOTT CIPSZEREK, SVÁBOK ÉS ERDÉLYI SZÁSZOK ARCKÉPEI

A Duna-medencei falusi svábok az 1930-as és 1940-es években

A sváb radikalizálódás elemzése

Náci demonstrációk és nyilvános mozgósítás

A Braneker-eset és társadalmi kontextusa

Osztály- és etnikai sérelmek elemzése

A náci eutanáziaprogram orvosi bürokratája: dr. Erwin Jekelius

Josef: Őrszolgálat Késmárkon, 1944. november

Egy erdélyi szász tábori orvos anatómiája: Fritz Klein

Peter Weingartner: sváb asztalosból auschwitzi SS-őr

Paul Philippi: az iskolapadtól a Waffen-SS-tisztségig

Helena Kopper: Auschwitz foglyából háborús bűnös

Auschwitz gyógyszerésze: Victor Capesius

Johann (Jan) Klaar: egy magyarországi sváb SS-őr Auschwitz-Birkenauban

Stephan Wagner: Egy másféle sváb Auschwitzban

Artur Phleps: SS-Obergruppenführer und General der Waffen-SS

A Prinz Eugen hadosztály szisztematikus terrorja

A névtelen gyilkosok: SS-lovasság és a Florian Geyer hadosztály

A Florian Geyer hadosztály bővülése és atrocitásai

A Florian Geyer végső pusztulása

II. EGYÉNI SORSOKTÓL A KOLLEKTÍV VÉGZETEKIG

Német identitások tipológiái

Osztály és státusz a társadalmi struktúrában

Identitás és osztály

Identitásváltozások az első világháború után

Az erdélyi szász identitás alakulása az első világháború után

A náci ideológia térnyerése a cipszereknél

A Kárpátnémet Párt (DP) felemelkedése

A Kárpát-medence svábjai

Eltérő viszony a népirtáshoz

KÖVETKEZTETÉS

Három etnikai német közösség összehasonlító pályái

Bürokrácia, ösztönzők és a megsemmisítés logikája

Ideológiai antiszemitizmus vagy „közönséges emberek”

A Sonderweg újragondolása: sajátos német út vagy tágabb dinamikák?

Reflexiók és hozzájárulás a holokauszt-történetíráshoz

Jegyzetek

Bevezetés

1945-re több mint 300 000 birodalmon kívüli etnikai német szolgált a Waffen-SS soraiban – ez az összes SS-katona csaknem egyharmadát jelentette. Ami a Volksdeutschék1 történetét különösen hátborzongatóvá teszi, az az, hogy milyen aránytalanul nagy szerepet játszottak a tömeggyilkos gépezetben. Nemcsak hogy a Waffen-SS jelentős részét alkották, hanem az auschwitzi és más haláltáborok őrségének (Wachmänner) is tekintélyes hányadát adták. Aleksander Lasik, az egyik vezető Auschwitz-kutató szerint 1942-től kezdve a németországi és osztrák születésű SS-őrök aránya 50–60% között mozgott, ami azt jelentette, hogy a fennmaradó 40–50% birodalmon kívüli német volt – legnagyobb számban Volksdeutsche, akik így az auschwitzi őrség jelentős részét alkották.2 Doris Bergen történész hasonlóan hangsúlyozta, hogy „a Volksdeutsche nemcsak szemlélőként vagy haszonélvezőként játszott fontos szerepet, hanem közvetlen elkövetőként is – őrként, SS-tagként és a rettegett Einsatzgruppen tagjaként.”3 Az Einsatzgruppen, a Wehrmachtot a Szovjetunióba követő mozgó gyilkos egységek, szintén nagymértékben támaszkodtak a Volksdeutschékre. Christopher Browning szerint „azok az emberek, akik a szovjet területeken a kivégzőosztagok gerincét adták, nagyrészt Volksdeutschék voltak, olyan etnikai németek, akiket a Birodalmon kívülről toboroztak. Sok helyen ezek a Volksdeutschék számban felülmúlták a birodalmi németeket, és gyakran megbízhatóbbnak bizonyultak, mint a helyi kollaboránsok”.4

A náci rezsim a Volksdeutsche identitását egyszerre alakította elnyomott áldozatként („külföldi elnyomás” alatt), illetve a német uralom kiváltságos végrehajtójaként, s e kettős kép erőteljes ösztönzőrendszert hozott létre a bűnrészességre. Ahogy Bergen rámutat, „a náci rendeletek az etnikai németeket tették a zsidóktól elrabolt vagyon elsődleges haszonélvezőivé. Amikor a németek és segítőik deportálták és megölték a zsidókat, az üresen maradt házakat gyakran helyi vagy betelepített etnikai németek kapták meg”.5 Így a népirtás nemcsak a faji „tisztogatás” programja volt, hanem társadalmi és anyagi felemelkedés lehetősége is mindazok számára, akiket a Birodalom „fajilag értékesnek” ítélt. A toborzás olyannyira rendszeres volt, hogy bizonyos régiók szinte „embertartályként” működtek a tábori személyzet számára. A jugoszláviai Bánát például több ezer őrt küldött a táborokba, míg az olyan erdélyi szászok, mint Victor Capesius és Fritz Klein zökkenőmentesen kerültek civil pályáról a gyilkos apparátus kulcspozícióiba.

A következő tanulmány három-négy országban szétszórt német ajkú közösség sorsát követi nyomon a Monarchia összeomlásától a második világháború utóhatásaiig. Feltárja, miként reagáltak e német diaszpórák – a szlovákiai cipszerek, a romániai erdélyi szászok és a Kárpát-medence svábjai – a politikai széttagolódásra, az etnikai nacionalizmus erősödésére, a fasiszta radikalizációra és végül a népirtásra. Noha a kutatók bőségesen dokumentálták, hogyan mozgósította a náci rezsim az etnikai németeket „ötödik hadoszlopként”, kevesebb figyelem jutott e tettesek összetett motivációira, sokféle tapasztalatára és eltérő, háború utáni megítélésére. E tanulmány túlmutat az egyszerű kényszer-önkéntesség dichotómiáján, és azt vizsgálja, miként egyesültek a helyi sérelmek, osztályellentétek, ideológiai csábítás és közösségi nyomás abban a folyamatban, amely szomszédokat tett gyilkossá. Ez a történeti ív – a marginalizációtól az aktív bűnrészességig – keretezi a könyv fő narratíváját, és adja a címét: Nácivá válni: Identitás, erőszak és a Volksdeutsche-dilemma.

A nürnbergi háborús bűnösök pereinek (1945–1946), a frankfurti auschwitzi pereknek (1963–1965) és a bergen-belseni pernek (1945) a tanúvallomásaira, valamint gazdag szakirodalomra építve az I. rész a második világháború néhány leghírhedtebb etnikai német bűnösét mutatja be. Követi Erwin Jekelius pályáját, aki a bécsi Spiegelgrund klinikán autista és értelmi fogyatékos gyermekek szisztematikus eutanáziáját irányította, bemutatja Victor Capesiust, a Bayer gyógyszercég korábbi képviselőjét, aki Auschwitzban a Zyklon B elosztásáért felelt, és saját erdélyi ismerőseit is nyugodtan a halál felé irányította, és elemzi Artur Phleps SS-Obergruppenführer,6 a hírhedt 7. SS „Prinz Eugen” hadosztály7 alapítójának és parancsnokának brutális pályáját, aki tömegmészárlásokért volt felelős Szerbiában és a Balkánon.

Az I. rész azonban nem „fentről írt” történetet akar adni az elitről. A társadalomtörténet hagyományát követve, amely a népi tapasztalatot helyezi előtérbe, ez a tanulmány azt vizsgálja, miként gabalyodtak hétköznapi emberek rendkívüli erőszakba. Részletes mikrohistóriákkal mutatja meg, hogyan használták ki és torzították el a mindennapi frusztrációkat – gazdasági nehézségeket, etnikai feszültségeket, politikai kirekesztést – oly módon, hogy rendes férfiak és nők rendkívüli bűntettek résztvevőivé váltak. Élénk és nyugtalanító képeket nyújt a mindennapi radikalizációról: bácskai falusi kocsmákban sváb parasztok átkozódva fenyegetik magyar szomszédaikat, panaszaikat a propaganda faji gyűlöletté csavarja; erdélyi szász iskolások büszkén vonulnak paramilitáris kiképzésre, megigézve a faji sors ígéretétől; helyi alakok – tanítók, falusi papok, közösségi vezetők – sodródnak olyan folyamatokba, amelyeket nem mindig értettek, és többé nem puszta szemlélők voltak, amikor a háború, az erőszak, az etnikai tisztogatás és végül saját kitelepítésük fogaskerekébe kerültek.

A II. rész az egyéni tapasztalatok és a bűnrészesség lokális történetei után a közösségi szintű összehasonlító elemzés felé fordítja a figyelmet. Míg az I. rész azt mutatja be, hogyan vonták be a genocidális projektbe az „átlagembereket” – orvosokat, gyógyszerészeket, parasztokat, ifjúsági vezetőket –, a II. rész azt vizsgálja, miként alakult három közösség teljes pályája. Összehasonlítja a cipszereket, a svábokat és az erdélyi szászokat, feltárva, mely tényezők magyarázzák legjobban eltérő fokú kollaborációjukat a fasiszta radikalizmussal és részvételüket a népirtásban. Az elemzés azt kutatja, hogy különböző történeti-kulturális kontextusok vagy közösségspecifikus pszichológiai dinamikák határozták-e meg viszonyukat a nácizmushoz, vagy inkább egy kívülről rájuk erőszakolt „gyilkosság architektúrájának” termékei voltak, amelyre semmiféle közvetlen történelmi-kulturális előzmény nem készítette fel őket.

A II. rész egyik fontos témája a háromszögkapcsolat, amelyet mindegyik közösségnek kezelnie kellett a háború idején. A szlovákiai cipszerek, a Jugoszláviában, Magyarországon és Romániában szétszórt svábok, valamint a Nagy-Romániában élő erdélyi szászok identitásukat és lojalitásukat három összefonódó dimenzióban egyensúlyozták: viszonyuk a befogadó államhoz, kötelességük vagy vonzalmuk a „szülőhazának” tekintett Németországhoz, valamint belső közösségi dinamikáik. Ez a háromszögkeret különösen hasznos annak elemzésére, miként különbözött az egyes közösségek cselekvési tere és döntéshozatala. A háború végül mélyen eltérő kimeneteket hozott e közösségek számára: némelyeket kollektíven kiűztek otthonukból; mások menekültek vagy önként távoztak a szovjet előrenyomulás elől; sokan a Szovjetunió Gulag-táboraiban végezték; megint mások maradtak, elkerülve a kitelepítést, és folytatták életüket – olykor a legváratlanabb helyeken.

A Következtetés szintetizálja e három közösség pályáit, és feltárja a holokauszt egyik legnyugtalanítóbb paradoxonát: a nácizmushoz való ideológiai elkötelezettség és a népirtásban való közvetlen részvétel között alig volt összefüggés. Az erdélyi szászok – noha a legmélyebb intézményi elkötelezettséget alakították ki, és a holokauszt leghírhedtebb tettesei közül többet is ők adtak – saját területükön nem hajtottak végre népirtást. Ezzel szemben a kevésbé ideológiailag elkötelezett cipszerek hatékony bürokratikus végrehajtói lettek a deportálásoknak, míg a kezdetben legkevésbé szervezett svábok, politikai lehetőséghez jutva, lelkes hóhérokká alakultak. Ez a paradox eredmény kihívást intéz a holokauszt uralkodó értelmezéseihez, Goldhagen „kiirtó antiszemitizmus”8 tézisétől a Sonderweg egyszerűsítő fogalmáig9. A tanulmány ehelyett azt mutatja, hogy a népirtás nem hosszú ideig ápolt gyűlöletből született, hanem a bürokratikus normalizáció, az államhatalom, az anyagi ösztönzők és a helyzeti nyomások halálos konvergenciájából. Azzal, hogy bemutatja, miként gabalyodtak bele birodalmon kívüli német közösségek a tömeggyilkosságba inkább körülmények, mint végzet révén, ez a könyv józanító tanulságot kínál: a népirtás gépezete nem pusztán ideológiai fanatizmus révén tesz szomszédokat gyilkossá, hanem a modern bürokrácia hétköznapi működésén, az anyagi haszon csábításán és az emberi konformitás kényszerén keresztül. A genocidális bűnrészesség lehetősége tehát nem valamiféle sajátos nemzeti karakterben vagy előre elrendelt történelmi pályában rejlik, hanem a modernitás strukturális lehetőségeiben – olyan figyelmeztetésben, amely feloldja a kényelmes „mi” és „ők” dichotómiát, és szembesít azzal, hogy hétköznapi emberek, bizonyos feltételek mellett, az iszonyat eszközeivé válhatnak.

I.
RADIKALIZÁLÓDOTT
CIPSZEREK,
SVÁBOK ÉS
ERDÉLYI SZÁSZOK
ARCKÉPEI

A Duna-medencei falusi svábok az 1930-as és 1940-es években

Magyarország, Jugoszlávia és Románia falvaiban az etnikai német közösségek ingadozó keresztúton álltak az 1930-as évek végén. Világuk változott, lojalitásuk próbára tétetett, és a falusi tereken, kocsmákban és piacokon frusztrációik és reményeik nyers intenzitással ütköztek össze. A nemzetiszocializmus nem egyszerűen Németországból érkezett; sérelmekből nőtt ki, lángoló válaszként a magyar és jugoszláv uralom alatti évtizedes marginalizációra. Az egyik legkorábbi és legleleplezőbb eset a magyar hatalom elleni nyílt dacolásnak 1939-ben történt Pesthidegkút falujában. Itt egy József Pitz nevű sváb falusi heves vitába keveredett egy helyi magyar lakossal. Ahogy a konfrontáció véget ért, és a magyar eltávozott, Pitz utána kiáltott:

– Állj meg, te büdös magyar! A svábok lesznek itt az urak, és orron fogunk vágni, mert jön Hitler!1

Ezt a nyilvános kitörést jelentették a magyar hatóságoknak, és Pitzt gyorsan a helyi bíróság elé állították, azzal vádolva, hogy becsmérlő megjegyzéseket tett a magyar államról és a magyar nemzetiségről. Az ügyészség felségárulási pert készített elő, de ahogy a tárgyalás haladt, valami szokatlan történt: az ügyész elkezdte vizsgálni Pesthidegkútnak a demográfiai történetét. Az archív feljegyzések felfedték, hogy az előző évtizedekben a falu etnikai egyensúlya drámaian megváltozott – ahol a német anyanyelvűek egykor túlnyomó többséget képeztek, most kis kisebbség voltak.

Attól félve, hogy a további nyilvánosság felhívja a figyelmet a falu sikeres magyarosítására, és esetleg muníciót szolgáltathat a „magyarellenes propagandának a német sajtóban”, a hatóságok kalkulált döntést hoztak: a József Pitz elleni ügyet ejtették – nem Pitz iránti szimpátiából, hanem hogy elkerüljék az állam számára kellemetlen helyzetet és vitát.2

Ez az epizód nemcsak a faluszintű etnikai kapcsolatok ingadozását mutatja be, hanem azt is, ahogyan a magyar állam saját legitimációja körüli szorongásai alakíthatták ezen nyilvános konfrontációk kimenetelét.

1941-ben és 1942-ben a panaszok ömlöttek, dísztelenül és nyilvánosan – néha kocsmákon át kiáltva, néha piacokon motyogva, néha bírósági aktákban rögzítve:

• „Minden magyart fel kellene akasztani; el kellene őket pusztítani!” Henrik Braneker, Bácska, 1941 – 600 pengő bírságra ítélve és három évre megfosztva politikai jogaitól.3

• „A magyar törvények semmit sem jelentenek nekem; a nemzetőrség sem! Szarok rájuk, mindannyiukra!” János Tiefau, Bácska, 1942 – elítélve, megszökött és csatlakozott az SS-hez.4

• „A magyar rendőrség és hadsereg egy nagy szar, mert nem tudtak itt rendet teremteni, amíg a németek meg nem érkeztek a tankjaikkal!” Henrik Welker, Bácsbodrág, 1942 – elítélve, jogaitól megfosztva.5

• „Bombát kellene dobni a magyar katonák közé!” Károly Haász, Bácska, 1942 – elítélve, jogaitól megfosztva.6

• „Amióta a magyarok megérkeztek, velünk, németekkel rosszabbul bánnak, mint a szerbek alatt. A magyar törvények igazságtalanok, és nem védik a németeket.” Károly Rühig, Újberbász, Bácska, 1942 – 500 pengő bírság, egy évre elvesztette politikai jogait.7

• „Állj meg, te büdös magyar! A magyarokat ki kellene irtani, mint a csetnikeket és a szerbeket. Hitler jön, és akkor majd elbánik veled, ahogy a csetnikekkel bánt.” Jakab Kummer, Bácska, falu a magyar–szerb határon, 1942 – 100 pengő bírság, egy évre elvesztette politikai jogait.8

• „Lófasz, rászarok a magyarokra. Hamarosan itt lesz Hitler, és akkor majd meglátod, Hitler kenyerét fogod enni!” Bálint Amberg, Bácsborsod, 1939 – bírság, három hónap börtön.9

• „A magyaroknak ki kellene nyalniuk Hitler seggét hálából.” József Schweiger, Budafok, 1940 – egy hónap börtönbüntetés, három évre elvesztette politikai jogait.10

• „Hitler fel fogja falni ezt a taknyos Magyarországot. És akkor majd megtanít benneteket! Hitler hamarosan jön!” Ferenc és János Weisenfeld, Magyarország, 1939 – 14 nap börtönbüntetés.11

• „Magyarországon ma nincs étel, nincs zsír, nincs cipő, nincs kenyér, és ez azért van, mert a magyar kormányban mindenki tolvaj. Nem akarok magyar lenni. Rászarok Magyarországra! És rászarok a magyarokra!” Mária Richter, Mosonmagyaróvár, Magyarország, 1941 – az ítélet előtt elmenekült Magyarországról.12

• „A magyarok disznók. Kutyák. A németek elkapnak benneteket!” Pál Szeitler, Magyarország, 1942 – három hónap börtönbüntetés.13

A sváb radikalizálódás elemzése

Ezek a hangok, amelyek bírósági jegyzőkönyvekben maradtak fenn, nem néhány szélsőséges ember megnyilvánulásai, hanem egy széles körű frusztráció és változó remény nyers áramlatának jelei – egy olyan időben kimondva, amikor Németország győzelme még biztosnak tűnt, és a Birodalom egyesek számára a méltóság és rend egyetlen ígéretét jelentette. Ezek a dühkitörések olyan időben történtek, amikor Németország még legyőzhetetlennek tűnt. Sok sváb számára a Birodalom nem megszálló hatalomként jelent meg, hanem menekülésként a magyar elnyomásnak tekintett állapot elől – a rend, tisztelet és hovatartozás lehetőségeként, amit Magyarországon megtagadtak tőlük. Az erőszak és szélsőség nyelve, amelyet oly gyakran dokumentáltak bírósági aktákban és rendőrségi jelentésekben, ritkán maradt a privát tér suttogásaiban. Gyakrabban röpködött kocsmákban, ittas állapotban, az önfegyelem hiányának pillanataiban szabadulva fel.

Az esetek némelyike azt mutatja, hogy a magyarországi németek – mint például a bácskai sváb János Tiefau – a letartóztatásra nem megadással, hanem meneküléssel reagáltak: elhagyták az országot, és Németországban csatlakoztak az SS-hez. Tiefau kitörése különösen durva volt: „A magyar törvények semmit sem jelentenek nekem; a nemzetőrség sem! Szarok rájuk, mindannyiukra!” Letartóztatták és elítélték, de megszökött, mielőtt letöltötte volna a büntetését. Tiefau esete nem az erőszakossága miatt figyelemre méltó, hanem azért, mert a vizsgált ügyek többségével ellentétben a magyar állam elutasítása nála tetté vált. Az ilyen esetek ritkák és kivételesek voltak.

A Magyarország német ajkú falvaiban tapasztalt náci befolyás jelei nem minden esetben voltak spontán megnyilvánulások. Több esetben náci uszítók aktívan bátorították a sváb fiatalokat, hogy utasítsák el a magyar uralmat, és álljanak Hitler ügye mellé. Egy beszédes példa Szeghegy faluból származik 1942-ből. Ott egy helyi tanító, Jakab Schwaml, magára vállalta, hogy mozgósítsa az etnikai németek fiatalabb generációját – nem gyengéd meggyőzéssel, hanem fenyegetésekkel és megfélemlítéssel.

1942. április 7-én Schwamlt feljelentették, amiért figyelmeztette a német parasztokat, hogy ha nem lépnek be önként a német SS-be, „később internálják őket, és elkobozzák tulajdonukat”. A náci tekintély teljes súlyát latba vetette, a szolgálat megtagadását nemcsak a Birodalommal, hanem saját közösségükkel szembeni hűtlenségként állítva be. Ez a megközelítés – a társas nyomás és a félelem kombinálása – egy szélesebb mintát tükrözött, amelyben a helyi tekintélyszemélyek, náci propaganda és SS-toborzók által felbátorodva, még a vonakodó falubelieket is engedelmességre kényszerítették.

Amikor Schwaml kényszerítő taktikájának híre eljutott a magyar tisztviselőkhöz, a válasz gyors volt: bíróság elé állították államellenes érzelmek szításáért és a magyar kormány tekintélyének aláásásáért. Az archív feljegyzés mind a fenyegetést, mind a kontextust megörökíti:

„Akik most nem lépnek be a német SS-be szabad akaratukból, azokat később internálni fogják, és elkobozzák tulajdonukat.”14

Náci demonstrációk és nyilvános mozgósítás

Schwaml esete a náci agitáció alulról és belülről való működésének korai példája, bemutatva, hogyan válhattak a tanítók, falusi vezetők és más tisztelt személyek a külső ideológia erős közvetítőivé. Cselekedetei – explicit módon fenyegetve azok megélhetését és biztonságát, akik haboztak – aláhúzták, hogyan egyesítették a náci toborzók az etnikai és osztálysérelmeket egyetlen, kényszerítő üzenetbe.

A per kimenetele kevésbé fontos, mint az általa feltárt minta: 1942-re a náci mozgósítás eszközei – fenyegetés, társas nyomás és hovatartozás ígérete – már aktívak voltak a vidéki Magyarország mindennapi életében, szítva a szomszédok közötti feszültségeket, és új határvonalat húzva az ellenállók és az engedelmeskedők között.

A náci uszítók és helyi kollaboránsok növekvő befolyása nem korlátozódott kényszerítésre vagy fenyegetésekre a falusi kocsmákban és iskolákban. Egyes helyeken náci szimbolika és kollektív rituálék jelentek meg nyíltan az utcákon, tovább tüzelve a német kisebbségek és a magyar hatóságok közötti szakadékot. Jó példa erre egy 1942-es budaörsi eset: Pál Vencel, Ferenc Fischer és János Prach nyilvános felvonulást rendezett barátjuk, János Pfund emlékére, aki az SS-ben harcolva vesztette életét. Az esemény nem egyszerű magánjellegű gyász volt, hanem közösségi megnyilvánulás, politikai üzenettel. Vencel és társai az egész német közösséget felszólították, hogy vegyenek részt a náci ügy melletti szolidaritás tömeges demonstrációjában.

A felvonulás napján mintegy 1500-2000 helybéli gyűlt össze; sokan SS-egyenruhában vonultak végig ünnepélyesen Budaörs főutcáján. Az esemény célja tudatosan megfogalmazott üzenet közvetítése volt – nemcsak a magyar hatóságoknak, hanem a szélesebb magyar lakosságnak is –, hogy a régió német kisebbsége most Hitler Birodalmának sorsához kötődik. A demonstráció megdöbbentette és megfélemlítette a magyar lakosokat, akik egyszerre láttak benne erődemonstrációt és a változó lojalitások félreérthetetlen kinyilvánítását.

A hatóságok riadalommal reagáltak, felismerve, hogy a náci szimbólumok nyilvános magukévá tétele és az SS zászlaja alatt történő tömeges mozgósítás veszélyezteti mind a rendet, mind az állami szuverenitást. A magyar bíróságok eljárást indítottak Vencel és a többi szervező ellen a németpárti, államellenes érzelmek szításában és a magyar uralom aláásásában betöltött szerepük miatt.

„Az SS-önkéntes, János Pfund temetése alkalmából nyilvános felvonulást szervezett Pál Vencel, Ferenc Fischer és János Prach. 1500 és 2000 között volt a résztvevők száma, sokan SS-egyenruhában, akik átvonultak Budaörs városán a náci Németországhoz való hűség demonstrációjaként. Az esemény megzavarta a magyar közösséget, és azonnal felhívta magára a hatóságok figyelmét.”15

A Braneker-eset és társadalmi kontextusa

Ez az epizód korai példája annak, amikor a náci ügy már nem csupán suttogásokban vagy fenyegetésekben jelent meg, hanem láthatóvá és közösségivé vált – átalakítva a lojalitás és a félelem viszonyát a magyar falvak szívében.

A legtöbb esetben azonban a bíróságok vizsgálatai sokkal árnyaltabb valóságot tártak fel. A szélsőséges kijelentések mögött gyakran szegény parasztok álltak – emberek, akik részegek voltak, kétségbeesettek, és a társadalmi hierarchia peremén éltek. Jó példa erre Henrik Braneker esete, egy szegény bácskai paraszté 1941-ből. Egy helyi kocsmában Braneker elvesztette az önuralmát és kitört belőle:

„Tizennégy nap múlva Hitler itt lesz… Hitler rendet teremt… Minden magyart fel kellene akasztani, el kellene őket pusztítani! Most elmegyek a német katonákért, és ők meg fogják csinálni!”16

A felszínen ez a náci ihletésű szélsőség tankönyvi esetének tűnt: Braneker Hitler eljövetelét jósolta, a magyar lakosság kiirtására szólított fel, és azonnali erőszakkal fenyegetett. A magyar hatóságok keményen reagáltak: letartóztatták, vádat emeltek ellene, 600 pengő pénzbüntetésre ítélték – ami akkoriban jelentős összegnek számított –, és három évre megfosztották politikai jogaitól. A büntetés súlyossága jól mutatja, mennyire komolyan vették a bíróságok az efféle fenyegetéseket.

Osztály- és etnikai sérelmek elemzése

Mégis, amikor a nyomozók mélyebbre ástak, egészen más történet bontakozott ki.

Braneker nem elkötelezett náci és nem is tehetős kollaboráns volt, hanem egy szegény ember, akinek a rendőrség épp akkor kobozta el a feketepiacon vásárolt marhahúsát.

Sokat ivott, és kitörése nem a náci indoktrináció eredménye volt, hanem a gazdasági kétségbeesésé. A vizsgálat végére világossá vált: dühét ugyan formálta a kor propagandája és a háborús feszültség, de gyökere a személyes megaláztatásban és a mindennapi nyomorban rejlett.

Braneker története emlékeztet arra, hogy az etnikai vagy faji gyűlölet mögött gyakran társadalmi helyzet és anyagi kiszolgáltatottság húzódik meg. A gazdasági sérelmek könnyen átfordultak a kor ideológiai nyelvébe, különösen a nélkülözés pillanataiban. Az etnikai erőszak retorikája – amely jól kirajzolódik a bírósági jegyzőkönyvekből – az olyan emberek számára, mint Braneker, a tehetetlenség kétségbeesett szókincse volt, nem pedig a náci eszmékhez való mélyen gyökerező elkötelezettség jele.

Ez nem elszigetelt jelenség volt. Magyarország és a Bácska egészén a sváb kitörések nyers nyelve gyakran takargatott szorongásokat a szegénység, kirekesztés vagy hirtelen veszteség miatt. Az állami gazdasági szabályozások végrehajtása, a megszállás és lakosságáttelepítés által már felzaklatott régiókban felgyújthatott nehezteléseket, amelyek a kor domináló ideológiai keretein keresztül fejeződtek ki. Az eredmény dühös hangok kórusa volt – nemcsak szélsőséget visszhangozva, hanem egy széteső világban a mindennapi élet frusztrációját és törékenységét.

Ami ezekből az epizódokból kirajzolódik, az nem egyszerűen az etnikai gyűlölet vagy nacionalista szélsőség portréja, hanem valami összetettebb és mélyebben gyökerező. A düh nyelve, bár etnikai kifejezésekben fogalmazódott meg, gyakran osztályközi neheztelés, csalódás és megsértett büszkeség kifejezése volt. Ez elvezet bennünket ahhoz a szélesebb elméleti keretrendszerhez, amely segíti értelmezni a sváb tapasztalatot a háborús Magyarországon. A náci uszítók ezekben a régiókban nem egyszerűen régi ellenségeskedések szításával jártak sikerrel, hanem az osztály- és etnikai sérelmek egyetlen, meggyőző ideológiává való összeolvasztásával. Meggyőztek sok szegény svábot, hogy a magyar gazdasági, igazságügyi és politikai rendszer illegitim és korrupt, míg Németország az anyagi egyenlőség, a meritokrácia, az igazságosság és a szabadság földjét jelenti. A férfiak, akiket letartóztattak és a magyar bíróságok elé állítottak, többnyire elégedetlen napszámosok és állásukat vesztett munkások voltak – részegek, demoralizáltak, a megaláztatástól kimerültek –, nem pedig virágzó gazdák vagy középosztálybeli náci szimpatizánsok. Osztályhelyzetük formálta az etnikai frusztrációik kifejezési módját, és meghatározta kitöréseik formáját.

Végső soron ezek a sváb közösségek egyszerre voltak áldozatok és elkövetők: az osztályelnyomás és a gazdasági kiszorítottság elszenvedői, ugyanakkor az etnikai erőszak aktív részesei. A társadalmi frusztrációikat „etnikai megoldásokba” vetítették át, ami jól mutatja, milyen könnyen elmosódhattak a társadalmi és az etnikai sérelmek közötti határok egy válság által megrendített világban.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7178 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Special Elite CIVN – Apache License 2.0