részlet

Fordította

Szabó Olimpia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Malye: Pelican Girls

New York, Harper, 2024

Copyright © Julia Malye, 2024

Borítóterv: Caroline Young

Borítóillusztráció: Jeune orpheline au cimetière, oil on canvas (detail) by Eugène Delacroix, 1824. Musée de Louvre, Paris/Peter Horree/Alamy.

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2024

Minden jog fenntartva

Anyámnak és apámnak

1720-ban a La Baleine („A bálna”) kihajózott Franciaország egyik Atlanti-óceáni kikötőjéből, fedélzetén a párizsi Salpêtrière-ben működő árvaházból és börtönből összeválogatott, szülőképes korú nőkkel, akik bármilyen áldozatot meghoztak volna, hogy ne legyenek további üldöztetésnek kitéve. La Louisiane-ben, vagy „a Mississippiben”, ahogy ezt a vidéket akkoriban a franciák nevezték, nagy szükség volt nőkre. 1721-ben érték el a gyarmatot. Ezt a regényt e bátor nők története ihlette, és az ő emlékük előtt tiszteleg: túl sokáig nem léphettek ki az amerikai és a francia történelem árnyékából.

Első rész

Eleinte nem látnak semmit. Elvakítja őket a januári délutánhoz képest szokatlanul erős napsütés New Biloxiban. Azután hozzászokik a szemük, észreveszik a fehér partot és a mozdulatlan tömeget, a lábujjhegyen álló, napbarnított, lesoványodott férfiakat. A csónakokban egymásba kapaszkodnak. Cipőjük talpa vékonyra kopott, érzik alatta az érdes deszkát. Amikor a parttól néhány méterre a matrózok abbahagyják az evezést, egyik-másik lány megpróbál felállni az imbolygó csónakban. A párás levegő eltömi a torkukat, mint a nedves kenyér.

Három hónapja először látják a homokot, eltakarta előlük a víz, amíg átkeltek az Atlanti-óceánon, de aznap reggel végre megmutatta magát a tengerfenék, mialatt a La Baleine-ről a Ship-szigetre vitték őket – a parton a szélben egymáshoz húzódtak a sóval belepett marhák, a dagályvonalnál göcsörtös uszadékfa halmozódott fel, a dűnék között kóborló patkányok besurrantak a lányok bokája közé, aztán elosontak. Néhányan azt hitték, vége az utazásnak, La Louisiane nem több ennél a kis szigetnél. Senki sem magyarázta el nekik, hogy New Biloxinál nem tudnak kikötni a hajók, mert ott túl sekély a víz. Mióta elindultak Párizsból, nemigen mondtak nekik semmit.

Most kihajolnak a csónakból, nézik a vizet. Sziklák, kagylók, halak: fényesen csillannak meg a látómezejük peremén. Amikor valaki felsikít, a többiek riadtan néznek körül, mocorognak. Csobbanás hallatszik, és a lány próbál megkapaszkodni a felborult csónakban. De egy apáca már fogja a karját, két tengerész pedig visszafordítja a csónakot, és a lány szövetruhája úgy terül szét a felszín alatt, mint a fekete tinta, igyekszik megvetni a lábát, és mintha kiáltani akarna, de tudja, hogy a többiek úgysem tudnak segíteni rajta.

A lányok tehát teszik az egyetlen dolgot, amit tehetnek, megfogják egymás kezét – és ugranak.

Első fejezet Párizs, 1720. március Marguerite

Marguerite-nek névsort kell írnia. Összehajtja a főügyész levelét, próbálgatja, hogyan tartsa a rossz lábát – az elmúlt napok esős időjárása miatt a combjától a lábujjai hegyéig bedagadt, és most már a kezébe is átsugárzik a fájdalom. Este van, a lányokat már aludni küldték, a nővérek nem hoznak több jelentést, az iparosok bezárták az üzletüket. Még a loges aux folles-ba1 zárt női rabok is elcsendesedtek. Marguerite leveszi a fityuláját. Napnyugta után semmi keresnivalója nem lenne a dolgozószobájában. Már a kertjében kellene ülnie a mimózafa tömött virágai alatt, amelyekről mindig az urak parókái jutnak eszébe. Ott, a margaréták és az aszfodéloszok között ennyi év után is meg tud feledkezni a Salpêtrière2 szagáról.

Kinyit egy vékony dossziét. Ügyetlen lett a keze, és most váratlanul beleáll a remegés, az előző évi névsor pedig majdnem berepül az asztal alá. Elkapja, mielőtt az ölébe hullna. Tizenöt hónapja válogatja a lányokat, akiket majd La Louisiane-be visznek. Az előző névsorával meg volt elégedve a főügyész; Monsieur Joly de Fleury szerint La Louisiane kormányzója személyesen kérte, hogy küldjenek még nőket a gyarmatra. Marguerite közelebb húz egy gyertyát a papiroshoz. Nem tudja, kivel kezdje az új névsort.

Régebben máshogy válogattak. Tőle származott az ötlet, hogy női foglyokat küldjenek a Mississippibe: nem is olyan régen még rá volt bízva, kit választ. Nem volt elég hely a Salpêtrière-ben, nem maradt elég hálóhely azoknak, akik valóban oltalomra szorultak. Olyanok foglalták el az ágyakat, akik sosem fognak megváltozni. Csupán azt kellett kitalálnia, kiktől szeretne először megszabadulni – a méregkeverőktől, a késelőktől, a rebellisektől vagy a boszorkányoktól. Az előző évben kiválasztott kétszázkilenc lány közül különösen élénken emlékezett egyre, aki összeesküvés-elméleteket gyártott, és a női börtönben töltött ideje alatt gonosz dolgokat kiabált a királyról. Marceline Janson. Már mehetett is.

Ebben az évben azonban senkit sem küldhet a grande force-ból.3 Monsieur Joly de Fleury leszögezte: Bienville kormányzó nem akar több bűnözőt. Kilencven termékeny, halk szavú, ügyes lányt vár. Vagyis bűnbánó nőket a Salpêtrière maison de correctionjából4 vagy az árvaházából, a maison Saint-Louis-ból. Marguerite máris látja maga előtt, ahogy a tizenkét éves, vörös hajú árva, a gyönyörű hangú Charlotte Couturier az ismeretlen, barbár vidékre utazik. La Louisiane félelmet ébreszt Marguerite-ben, és nem kíváncsi rá. Nem, Charlotte nem megy. Itt marad biztonságban a Salpêtrière-ben; néhány év múlva sœur officière5 lehet belőle. A Mississippibe erősebb nőket kell keresnie, gondolja Marguerite.

Írótollával megkeveri a tintát. Az összeesküvés-elméletesnek volt egy húga, sokkal fiatalabb, még nem romlott. Marguerite töri a fejét, hogy is hívják a testvért. Antoinette? Nem, talán E-vel kezdődik. Eszébe jut a saját húga, és hogy mennyire nem értik mások, miként lehetséges az, hogy a Salpêtrière szigorú rendfőnök asszonya és az elegáns d’Argenson márkiné, egy nyugalmazott rendőrfőnök felesége és a jelenlegi rendőrfőnök édesanyja ugyanabban a házban nőttek fel. Felírja: A La Baleine utasai, alá pedig: 1) Étiennette (vagy Antoinette?) Janson – 15 és 17 év közötti

Már csak nyolcvankilenc van hátra. Marguerite hátradől a székében, mire a fájdalom felszökik a talpából a nyakába. A tartóban a tinta emlékszik a toll keltette körökre.

– Asszonyom?

A nő az ajtó másik oldalán panaszosan megismétli a szót; csak kérdő mondatokban tud beszélni. Mademoiselle Bailly jól tudja, hogy az utolsó ima, a kompletórium után nem szabad zavarnia Marguerite-et.

– Qu’y a-t-il? Mi az?

Nyikorog a faajtó, amikor Marguerite új asszisztense belép rajta. Mademoiselle Bailly úgy mozog, ahogyan gondolkodik – esetlenül, aggodalmasan, kerülve a kockázatokat.

– Mi az?

– A loges aux folles felügyelője újabb patkányharapást jelentett.

– Olyat mondjon, amit nem tudok, Mademoiselle Bailly.

Marguerite utálkozva nyugtázza a félelmet az asszisztense szemében. Egyedül is megoldhatná ezt a patkányproblémát.

– Az őrült nő az – vallja be végül Mademoiselle Bailly. – Émilie Le Néant. Megint hisztériás rohamot kapott.

Marguerite közelebb húzza magához a rossz lábát.

– Miért nem csinálnak valamit az őrök? Vagy az ügyeletes nővér?

– Megpróbálták. Nem hagyja abba.

Persze hogy nem. Marguerite egy hónapja eltiltotta a lányt a szentségektől. Reménytelen eset, minden könyv láttán az Istent káromolja, azt hiszi, mind Biblia.

– A többieket is felzaklatja.

Marguerite az asztalra támasztja a tenyerét, hogy felálljon. Nem boldogulnak nélküle. Mostanában egyre gyakrabban jut eszébe, ilyenkor pedig mindig büszkeség, megkönnyebbülés fogja el. Aztán rátör a kimerültség és a félelem. Nemet int a fejével, amikor Mademoiselle Bailly közelebb lép hozzá.

– Akkor siessünk – mondja Marguerite.

Nem tudnak sietni. Marguerite nagy lendülettel vág keresztül a cour Lassay-n, de már meg kell állniuk, mire a Szent Lajos-templomhoz érnek. Közben beesteledett, és a sötétség magába öleli a szolgálatot teljesítő őröket és néhány munkást, akik a hálótermükbe igyekeznek. Marguerite nekidől a falnak, várja, hogy enyhüljön a fájdalom.

– Mehetünk?

Az elmebajos nők épülete előtt átvágnak a cour Sainte-Claire-re, ahol Marguerite botja beakad a macskakövek közötti résbe. Tőlük jobbra, a fiatal nők műhelyében csak egy ablakban van világosság. A Salpêtrière, Marguerite városa aznap végtelenül nyújtózik bele az éjszakába. A rue des Gardes-on hangok verik fel a csendet: kiáltozás a hálótermekből, röfögés a disznóólak felől, átkozódás az íjászok házából. A grande force tornyai a bal oldalukon. Marguerite mindig is undorodott ettől a környéktől, alpárinak, mocskosnak találja. Ha ő építtette volna a Salpêtrière-t, a női börtönt a város túlsó végébe rakatja, ahol most a konyhák és a cour des Chèvres vannak. A kecskéket is szívesebben venné a kórháza közepén, mint az elmebajosakat.

– Tisztelendő anya – köszönti Mademoiselle Elautin.

Az őrök lehalkítják a hangjukat, amikor a grande force főnővére kitárja a börtön ajtaját. Sápadt, kerek fényt vet az arcára a gyertya, de a fityulája sötétben marad. A nyirkos folyosó dohszagától Marguerite-nek felkavarodik a gyomra.

– Megmondtam Mademoiselle Baillynek, hogy nem szükséges önt zavarnunk – mondja a főnővér. – Úgy látszik, Mademoiselle Bailly még nem szokta meg az itteni hangokat.

– Most már mindegy – legyint Marguerite, mire asszisztense úgy néz rá, mint a kutya, amelyiknek megveregették a fejét. Az emeleten valaki kiabál, hogy még kér bort, Pierre-t vagy Jeant hívja, végül egyszerűen segítségért kiált. – Mondja el, mi történt.

– Egy másik rab megnyugtatta – mondja a főnővér.

– Valaki bement Le Néant cellájába? – kérdezi Mademoiselle Bailly.

Marguerite bosszús pillantást vet az asszisztensére.

– Természetesen nem. Akkor jó okkal hívhatta volna a rendfőnök asszonyt – válaszolja a főnővér.

– Ki nyugtatta meg? – kérdezi Marguerite.

– Egy Geneviève Menu nevű nő.

Marguerite ritkán gondol a nővérére. De ezt a Geneviève Menut Lucie parancsára tartóztatták le és küldték a grande force-ba két hónappal azelőtt, és Lucie felhívta Marguerite figyelmét az egykori mosónő gonoszságára – minden adandó alkalommal szívesen emlékeztette Marguerite-et a befolyásos férfiakkal való kapcsolataira. Mielőtt Lucie fia az apja nyomdokaiba lépve rendőrfőnökké avanzsált, De Machault altábornagy rövid hivatali ideje alatt Marguerite voltaképpen azt deportált, akit akart; most azonban a hatóság vezetője újra a nővére családnevét viseli. Marguerite-et rendszerint felbosszantja, ha napjában csak egyszer is eszébe jut Lucie – kis híján megüti a botjával Mademoiselle Elautin ruháját, amikor a börtönre, a grande force-ra mutat vele.

– Allons, menjen előre.

Szűk udvarokon, szabadtéri cellákon haladnak keresztül, amelyek fölött összezsugorodik az ég, Marguerite pedig közben Geneviève Menun töri a fejét. Amikor annak idején szolgálatba állt, több száz nevet és arcot meg tudott jegyezni. Most is látja a csecsemő Charlotte Couturier szemét, ahogy 1709-ben azon a januári estén az árvaház felügyelőjére fordítja róla a tekintetét. Menu bebörtönzésének körülményeit azonban nem tudja felidézni, pedig nemrégiben történt. Nem találkoztak, ebben biztos. Marguerite csupán arra emlékszik, hogy haragudott Lucie-re, amiért újra előírta neki, mit tegyen a lakóival. A főnővér kiválasztja a megfelelő kulcsot, egy őr pedig segít neki kinyitni a nehéz ajtót.

– Le Néant leghátul van, magánzárkában. – Mademoiselle Elautin odanyújtja a gyertyát Marguerite-nak.

Marguerite az orrára szorítja a tenyerét. Az az időszak van, amikor fém- és nedvesbőr-szag terjeng a hálótermekben. A Salpêtrière keleti oldalán vezető csatorna minden télen kiárad, ha a közeli Szajna a szokásosnál gyorsabban és sűrűbben folyik; a börtönben ilyenkor penetráns és szinte tapintható a bűz, mint a megszáradt sár vagy a madárürülék – Marguerite tudja, hogy foltot fog hagyni a ruháján, be fogja venni magát a fityulája alá. A sötét cellákból a szalmában mocorgó testek neszezése, halk sírás hallatszik, de senki sem sikítozik, pedig erre számított. A folyosó végén megáll.

Először nem vesz észre semmi rendkívülit. Gyertyája bevilágít az első cellába, fénye hullámzik az ajtó rácsán. Azután felfogja: ismétlődő és nyughatatlan, kitartó kopogást hall. Marguerite ismeri ezt a hangot – a crèche-ben6 többször is látta, hogy a csecsemők a kosarukhoz ütögetik a fejüket, így ringatják álomba magukat, mintha az anyjuk simogatná őket. Le Néant is mozdulatlanul fekszik, alszik. A bokája vékonyabbnak látszik ott, ahol lánc van rajta; pucér teste libabőrös az elnyűtt pokróc foszlányai alatt. A zaj nem szűnik meg.

Amikor Marguerite a következő cellához tartja a gyertyát, térdeplő alakot lát, kivörösödött bütyköket a kézen, amely a falat üti. A fogoly nem hagyja abba sem akkor, amikor a fény megvilágítja a lábát, sem akkor, amikor fejét az ajtó felé fordítja, és kimerült szemével Marguerite-re néz. Marguerite csak rápillant, látja a vérágak bonyolult hálóját a nő kék írisze körül, aztán újra fájni kezd a lába. Amikor visszamegy a főnővérhez, nem tudná megmondani, ki fordította el először a tekintetét – ő, vagy a nő, aki valamikor a testvérének dolgozott.

– Tegyenek róla, hogy felöltözzön ez a szerencsétlen teremtés – mondja Marguerite az ajtónál. – És kérem, vigyék át Menut a maison de correction hálótermébe.

Mademoiselle Elautin mintha mondani akarna valamit, de hallgat. Mademoiselle Bailly bátortalanul a karját nyújtja, Marguerite pedig arra támaszkodva tér vissza a dolgozószobájába. Ott leül az asztalához, és felírja a második nevet a La Baleine utaslistájára.

A Salpêtrière, a közkórház öt éve működött, amikor Marguerite először ott járt. Tizennyolc éves volt. Életében először ciánzöld ruhát viselt, és úgy fogta körül a csuklóját az ezüst hímzés, mintha bilincs lett volna. A haja még olyan színű volt, mint a felvágott alma, ha kint hagyják levegőzni a konyhaasztalon. Marguerite nem akart sœur officière lenni, de otthon sem akart maradni, hogy aztán őt is férjhez adják, mint a nővérét.

1669-et írtak. Végre engedélyezték Molière Tartuffe-jének bemutatását. Egy meleg áprilisi délutánon XIV. Lajos a néma tömeg előtt megcsókolta tizenkét szegény ember lábát. Azon a napon, amikor Marguerite a fővárosból a Salpêtrière-be utazott, Lucie egyfolytában Párizsról beszélt. Tojásfehérjébe ólmot kevert, és ezt kente föl az arcára, hogy elfedje a bababőrét elcsúfító himlőhelyeket. A mellkasára kék ereket festett, hogy fehérebbnek hasson tőle a bőre.

Az ezt megelőző évben, mielőtt apjuk eldöntötte, hogy a kisebbik lánya a nemrégiben létesített kórházat fogja szolgálni, Marguerite aligha szentelt volna figyelmet ilyesminek. De most, hogy Salpêtrière-be készült, minden történetet érdeklődéssel hallgatott a szegényekről. Nemsokára közöttük fog élni. Nézte, ahogy Lucie egy darabka sötét tafotából szépségtapaszt tesz a bal arcára, és közben a lábcsókolásról fecseg. Marguerite törött körmű, fekete lábujjakat képzelt el, és a király húsos ajkát. Ekkor Lucie feléje fordult: – De te ne félj – mondta. – Ahová te készülsz, ott senkit sem kell majd megcsókolnod. És szerintem megérinteni se nagyon.

Mint kiderült, a csókot illetően igaza volt Lucie-nek. De a többiben tévedett. A Salpêtrière-ben töltött negyvenkilenc év alatt Marguerite sok vézna, köröm nélküli ujjat tartott a kezében.

Gyermek- és fiatalkorában rengeteget hallott a párizsi szegényekről. A Fronde felkelés után az apja mesélt a vidékről menekülő, kisemmizett parasztokról, akik olyan zsúfolt, külvárosi nyomornegyedekben, faubourg-okban kerestek menedéket, ahol a levegő és a nap csak a düledező házak kéményéig hatolt el. Mesélt a Chasse-Midi környékéről, ahol az emberek a mészárszékről lopnak maguknak állati maradványokat. 1642-ben háromszáznál több embert gyilkoltak meg Párizs utcáin; álmélkodva ismétli meg a számot, mintha aranytallérokat számolna. A cour des Miracles7 felszámolása után sem tudott betelni a magát katonának kiadó csalóval, aki napközben koldult, aztán este letekerte a kötést a tökéletesen ép lábáról. Úgy beszélt róla, mintha személyesen találkozott volna vele. Utána felállt a pamlagról, és nézte, ahogy a Bièvre folyó fűzfalevelet visz a Szajnába. Marguerite csak évek múlva értette meg, hogy az apja semmit sem tudott a szegényekről. Nem jelentettek neki többet beszédtémánál a királyi hivatalnokokkal folytatott társalgásokban és a kocsija melletti kísérteteknél a Versailles-ból hazafele vezető úton.

Apja először nem Marguerite-et akarta Salpêtrière-be küldeni. Amikor a király megalapította a kórházat, Lucie-t tartotta jó választásnak. Akkoriban még Marguerite is egyetértett vele. Lucie tevékeny és éles eszű volt; a makacsságát rendszerint türelemnek vagy kitartásnak hitték. A különcségeit megbocsátották neki. Amikor egyszer rácsapta a lakása ajtaját egy gróf orrára, valaki megjegyezte: – Ó, ez olyan lucie-s dolog. – Az apjuk szentül hitte, hogy az ötleteivel és a merészségével modern intézménnyé alakítja majd az új kórházat.

Akkor gondolta meg magát, amikor a leendő rendőrfőnök megkérte Lucie kezét. Meleg téli délelőtt volt, olvadt a hó a narancssárga ég alatt. Marguerite-hez odafordult az apja, újra elmesélte neki, hogy a cour des Miracles-ön egy ember sebesült katonának adta ki magát, és hozzátette, hogy az ilyen emberek Marguerite és a hozzá hasonló lányok segítségére vannak utalva.

Marguerite azóta sem tudja pontosan, milyenek a hozzá hasonló lányok. Csak azt tudja, hogy még hatvankilenc évesen is azt akarja bizonyítani, hogy kezdettől fogva ő volt a kézenfekvő választás.

Marguerite az ebédlőben várja a sœur officière-eket. Nemsokára megérkeznek, és örömmel értesülnek majd az új küldetésükről – a maison de correction és a maison Saint-Louis vezetői segíteni fognak neki a névsor összeállításában. Így csak könnyebb lesz egy kicsit, mondogatja magának Marguerite egész délelőtt. Közelebb hajol az ablakhoz, hátha észreveszi őket a fekete-fehér egyenruhájukban, de mindjárt ebédidő, és senkit sem lehet megtalálni a cour Saint-Louis-n nyüzsgő tömegben. Behunyt szemmel is tudja, mi van a Mazarin-házon és a Szent Leó-műhelyen túl: a Szent Lajos-templom, mögötte udvarok útvesztője, hálótermek és műhelyek garmadája, aztán a konyha, az ágyneműraktár és a gyengélkedő, mindezek mögött pedig a kórház legnagyobb parkja, a Marais. Itt, a lába előtt alacsonyabb rangú nővérek, kéregetők, szolgálólányok, kocsisok, íjászok, papok tolonganak a piaci bódék között a porte des Champs-nál, mintha Marguerite városa, a Salpêtrière hirtelen összement volna akkorára, mint az első udvara.

– Asszonyom.

Mire Marguerite az ajtó felé fordul, a maison de correction felügyelőnője felegyenesedik a meghajlásból, és helyet foglal az asztalnál. Mademoiselle Suivit arca ki van pirulva, mint mindig.

– Az új jövevényről akartam kérdezni. Geneviève Menuről. Egyszerűen kétlem, hogy az ő fajtája képes lenne megbánást tanúsítani.

Marguerite iszik egy korty bort. Néhány éve senki sem kérdőjelezte volna meg a döntését. Úgy helyezte a foglyokat egyik hálóteremből a másikba, ahogy a kedve tartotta.

– Arra céloz, hogy nincs helye a maga maisonjában?

– Tartok tőle, hogy nem csupán én gondolom így – mondja Mademoiselle Suivit. – Fenntartom a véleményemet, hogy Menunek magánzárkában a helye.

– Akkor bizonyára örömmel értesül róla, hogy nem sokáig lesz a maga maisonjában.

A felügyelőnő nem érti, Marguerite pedig rögtön észbe kap, hogy hibázott. Mindig is próbált minél kevesebbet elárulni a beosztottainak. Ha nem ismerik a részleteket, azt gondolják, hogy bizonyára megvan az oka, miért dönt így vagy úgy. Nyílik az ajtó. Suttogva belép három sœur officière, utánuk egy szolgálólány, és sült oldalas illatát hozzák magukkal; a boroskancsók nedves karikákat hagynak a fa asztallapon. A templomban a szextához harangoznak. A felügyelőnő még mindig Marguerite-et nézi – az egykor imádott játék babájára néz az ember ilyen szánalommal és nosztalgiával, amelynek azonban most már szeme sincs.

Amikor Marguerite később bemegy a dolgozószobájába, nem lepődik meg, hogy az íróasztalán Lucie levele várja. Nem bontja fel rögtön. Az irattartó polchoz megy, és miközben sietve keresgél, az ábécét motyogja maga elé, mint mindig, amikor a D betű után keres egy nevet. Még fehér az irat, amelyet kihúz, nem úgy, mint alatta a többi, azok úgy bebarnultak, mint a tojás héja. Ott áll rajta az elítélt életkora a letartóztatása idején (22), a szülei neve (Jean Menu és Françoise Boisseau), bebörtönzésének dátuma (1720. január 17.), a személy, aki a lettre de cachet-t8 kérte (Lucie de Voyer de Paulmy, d’Argenson márkiné). És a lap alján, olyan apró betűkkel, hogy Marguerite-nek közel kell hajolnia a papírral a kandallóhoz, hogy lássa: magzatelhajtó.

Ez még akkor is kellemetlen, ha nem egy gyermekgyilkossal volt már dolga a pályafutása során. Hívatnia kellene a grande force főnővérét, hogy vitesse vissza Menut a cellájába, ahol annyit zajong éjszakánként Le Néant-nak, amennyit csak akar. Ehelyett azon kapja magát, hogy a nővére leveléért nyúl. Tudja, mit írt. Lucie mindig mindent a valósnál rosszabbnak állít be. Tizenkét évesen azt állította, hogy az életére törnek, amikor megsavanyodott tejet kapott. Hetvenegy évesen legyilkosoz egy dévaj szolgálólányt.

Lucie ennél is rosszabbat ír a levelében. Elvárja, hogy Menut késedelem nélkül visszavigyék a magánzárkába. Sűrűn rótt sorait megtűzdeli szokásos költői kérdéseivel és parancsoló felkiáltójeleivel. Marguerite elidőzik az utolsónál: „szánd meg ezeket a gyermekeket, akiknek anyját a barbár gyilkosság művészetére tanították!” De Marguerite nem szánalmat érez, hanem haragot és csalódottságot, az előbbit Lucie iránt, amiért mindenbe beleszól, az utóbbit pedig Geneviève iránt, amiért olyat tett, ami miatt nehéz neki megbocsátani, és La Louisiane jelenti számára az egyedüli kiutat a börtönből. Látja a cellája földjén kuporgó foglyot, rezzenéstelen kék szemét a gyertya fényében. Kint sáros léptek cuppognak a Nővérek kertjében. Egy fiú kiabál, hogy böjti gyümölcs van eladó.

Nem fogja meggondolni magát. Menu aktáját a grande force archívumból átteszi a maison de correction kupacába. Nem különösebben érdekli, hogy Geneviève az a szörnyeteg-e, akinek a nővére leírta. Papírt vesz maga elé. Válaszol Lucie-nek. Elmagyarázza neki, amit már régen meg kell volna értenie – hogy Marguerite irányítása alatt a Salpêtrière-ben a csecsemőgyilkosból odaadó anya válik.

Tartalom

Első rész

Első fejezet: Párizs, 1720. március – Marguerite

Második fejezet: Párizs, 1720. július – Geneviève

Harmadik fejezet: Lorient, 1720. október – Pétronille

Negyedik fejezet: Atlanti-óceán, 1720. november – Charlotte

Második rész

Ötödik fejezet: New Biloxi, 1721. február – Geneviève

Hatodik fejezet: Fort Rosalie/Natchez, 1721. augusztus – Pétronille

Hetedik fejezet: New Orleans, 1723. április – Charlotte

Nyolcadik fejezet: Illinojföld, 1726. május – Geneviève

Harmadik rész

Kilencedik fejezet: New Orleans, 1727. november – Charlotte

Tizedik fejezet: Nagy Falu/Natchez, 1729. augusztus – Utu’wv Ecoko’nesel

Tizenegyedik fejezet: New Orleans, 1731. január – Pétronille

Tizenkettedik fejezet: New Orleans, 1734. június – Geneviève

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 417 4

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Nunito Sans – SIL Open Font License

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License