Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0487-3

ISBN e-book: 978-3-7116-0488-0

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borító, tördelés & nyomda: novum publishing

Illusztráció: Lyra Hansen

www.novumpublishing.hu

Előszó

„Az ezüst hold fényében születik meg a remény,

Ki a fény és sötétség egyensúlyát hordozza.

A béke napjai sötét viharokkal érnek véget,

És a múlt árnyai újra életre kelnek.

A sötétség hatalmát egy varázsló táplálja,

Ki a halhatatlanság után sóvárog.

Szíve mélyén örök szenvedély ég,

De az áldozat útját választja.

A királyi vérben rejtőzik a kulcs,

Hogy megtörjön minden átkot és rontást.

Három pecsét, három próba vár,

Csak a bátor lélek állhat helyt.

Az utolsó csata dicsőség és bánat között,

Egy áldozat hozza el a békét.

De a fény nem vész el teljesen,

Új élet sarjad a sötétség mélyén.”

– Ősi jóslat –

Prológus

A történetünk Aurathorn királyságában kezdődik, amely éppen békésen szunnyad az éjszakai égbolt sötétje alatt.

A birodalom szívében állt a Radiance Kastély, melynek tornyai hideg ezüstös fényben ragyogtak, mintha őrszemek vigyáznának az alvó birodalomra. Cedrik király az erkélyről nézte a tájat, szíve tele aggodalommal. Uralkodásának eddigi időszaka hosszú és termékeny volt, szinte azt sugallva, hogy az idilli világ soha nem érhet véget. Azonban egy régi jóslat ködös árnya mindig ott kísértett, mely szerint egy teliholdkor született gyermek dönthet majd a világ sorsáról. A mai napig teljes szívéből remélte nem gyermeke lesz az akiről a jóslat szól. Aki tizenhét évvel ezelőtt pont egy ilyen teliholdas éjszakán született mint a mai.

Az ősi legendák szerint a sötétség soha nem tűnik el teljesen; csak alszik, várva a megfelelő pillanatra, hogy ismét előtörjön, és újra meg újra megpróbálja romlásba borítani a világot. Eközben valahol mélyen a Tiltott Birodalom sötét erdejében, egy elhagyatott kastélyban Malakar, a száműzött varázsló szövögette gonosz terveit. A hatalom utáni olthatatlan vágya újra életre kelt, és sötét rituáléi egyre közelebb hozták célját: a halhatatlanságot.

Ezen az éjjelen Kachynthus, a démon újra átlépte a világokat elválasztó vékony határt, átkai és varázslatai pedig lassan beszivárogtak a Tiltott vidék határain túlra, érezhető feszültséget hozva magával. Az éj sötétjében a megkeseredett varázsló megidézte a lényt, a kétségbeesés és szenvedés megtestesülését, hogy szövetségesét lelje benne. Ezen az éjszakán a démon üvöltése megremegtette a földet, és a sötétség hulláma elindult a királyság szíve felé.

Cedrik király mélyen a lelkében érezte a közelgő vész baljós szelét. Elhatározta, hogy szembeszáll a sötétséggel bármi áron. Tudta, hogy a béke megőrzése érdekében áldozatokat kell hozni, és hogy a remény csak akkor élhet tovább, ha ő és népének minden harcosa bátorsággal és eltökéltséggel áll ki a gonosz ellen.

De a király aggodalmait ezen az éjjelen nem csak a külső fenyegetések táplálta, hanem az aggódalom gyermeke iránt. Ő és Isabella királynő emlékeiben még mindig élénken élt az a tizenhét évvel ezelőtti különleges éjszaka, amely egyszerre hozott örömet és félelmet számukra. Seraphine hercegnő születésének éjszakája volt az, amikor a sors új irányt vett, és a varázslat kétfelé szakadt.

Tizenhét évvel ezelőtt, egy különösen viharos éjszakán Isabella királynő vajúdni kezdett. Az ég dörgött és villámlott, mintha az elemek is részt vennének a gyermek világra hozatalában. A palota orvosai és bábái feszülten figyelték az eseményeket, miközben Cedrik király aggódva járkált fel-alá a folyosókon. Az egész királyság izgatottan várta az örökös születését. Azonban a sötét felhők baljós árnyékot vetettek az örömükre. Senki sem tudta hogy egy másik varázslatos gyermek is született ezen az éjjelen a Tiltott Birodalom szívében.

Amikor végre mindkét gyermek megszületett, a vihar elcsendesedett. A hold fénye áttört a felhőkön, mintha a természet maga is üdvözölné az újszülötteket.

Seraphine hercegnő sírása megtörte a csendet, és Cedrik király szívében új remény lángja lobbant fel. Isabella királynő karjaiban tartotta a gyermeket, és mindketten érezték, hogy Seraphine különleges sorsra hivatott.

Azon az éjszakán azonban nem csak a királyság örült. Az ősi jóslat, amely a királyi családot évszázadok óta kísérte, arról beszélt, hogy a királyságot egy gyermek fogja megmenteni a sötétség legnagyobb fenyegetésétől. Cedrik király és Isabella királynő tudták, hogy lányuk nem csak az öröm forrása lesz, hanem a reményé is egy olyan időszakban, amikor a sötétség újra fenyegetni kezd.

Így kezdődött Aurathorn királyságának legnagyobb próbatétele, ahol a fény és a sötétség végső táncába kezdett, és ahol a bátorság és a hit ereje döntötte el a birodalom sorsát. Seraphine hercegnő születése nem csak új életet, hanem új reményt is hozott a királyság számára. A másik gyermek pedig feledésbe merült egy olyan birodalomban ahol csak a fájdalom és a pusztítás létezett.

1. fejezet

A Fény Királysága

Aurathorn királysága olyan volt, mint egy élénk szőttes, amelyet a természet és a közösség szálai szőttek össze. Minden nap madarak énekével és a levelek lágy susogásával kezdődött. Lankás dombok és smaragdzöld erdők között fekvő vidék bűbájos szépséget és határtalan boldogságot sugárzott.

A királyság szívében állt a csodálatos Radiance Kastély, amely a jólét és harmónia szimbóluma volt. Elefántcsont színű kőből épített tornyai az ég felé nyúltak, és falait bonyolult faragványok díszítették, melyek Aurathorn gazdag történelmét mesélték el. Vitéz lovagok és kecses leányok jelenetei táncoltak a köveken, alakjuk az időben megfagyva, mindenki csodálatára.

A királyi család a kegyelem, bölcsesség és nemesség megtestesítője volt. Cedrik királyt erejéért, tisztességéért és népe iránti elkötelezettségéért tisztelték. Döntéseit mély kötelességtudat és együttérzés vezérelte. Ezüstös haja és bölcsességtől ragyogó világos szemei a királyi külső jegyei voltak.

Mellette állt Isabella királynő, az elegancia és kecsesség megtestesítője. Szépsége időtlen volt, sötét haját mindig összekötve hordta, hófehér bőrén pedig borostyánként ragyogtak barna szemei, de ami igazán különlegessé tette, az belső ereje, és férje, valamint királysága felé mutatott rendíthetetlen támogatása. Szíve olyan hatalmas volt, mint az óceán, és lelke olyan szelíd, mint a szellő.

Végül ott volt Seraphine hercegnő is, Aurathorn koronájának ékköve. Hosszú szőke haját, smaragdzöld szemeit és karcsú testalkatát messze földön irigyelték, és sokan az istenek megtestesüléseként tekintettek rá. Ragyogó mosolyával és együttérző lelkével ő volt mindannak a megtestesítője, amit a királyság értékelt. Kedvessége és empátiája elnyerte népe szívét. Mint Cedrik király és Isabella királynő egyetlen gyermeke, Seraphine volt a trón örököse, de ezt a terhet alázattal és kecsességgel viselte. Napjait a királyság ügyeibe merülve töltötte, gyengéd érintése és bölcs tanácsai mindenkiben tiszteletet és csodálatot ébresztettek, aki találkozott vele.

Aurathorn lakói imádták hercegnőjüket, mert bárhová ment, örömöt és fényt hozott. A királyság az ő és családja uralma alatt virágzott, a jólét pedig úgy virult, mint a tavaszi virágok. Ez egy harmonikus és boldog időszak volt, amely mintha az örökkévalóságig tartott volna. Együtt Aurathorn királyi családja a remény és az egység jelképe volt egy bizonytalan világban. Kötelékük nemcsak vér által, hanem szeretet, tisztelet és a királyságuk és népük jóléte felé mutatott közös elkötelezettsége által is kovácsolódott.

Egy reggel Cedrik király és Isabella királynő a kastély kertjében sétáltak, ahol Seraphine hercegnő éppen a virágok között játszott. Cedrik megállt, és mosolyogva figyelte lányát.

– Nézd, Isabella, milyen boldog Seraphine! Mintha minden világunk legapróbb része is egy csoda lenne számára – mondta Cedrik király.

Isabella királynő elérzékenyült, ahogy közelebb lépett.

– Igen, drágám. A lányunk szíve tele van szeretettel. Remélem, mindig ilyen boldog marad – válaszolta, és gyengéden megszorította Cedrik kezét.

Seraphine lelkesen szaladt oda szüleihez, arcán széles mosollyal.

– Apa, anya, nézzétek ezeket a virágokat! Mind olyan szépek!

Cedrik lehajolt, hogy feje egy szintbe kerüljön lányával, és mosolyogva megsimogatta Seraphine fejét. – Igen, mind különleges, ahogy te is. Ne felejtsd el, hogy a szépség és kedvesség mindig körülöttünk van.

Seraphine mosolyogva nézett fel rájuk.

– Ígérem, apa, mindig emlékezni fogok erre.

***

A kastély szívében állt a nagyterem, egy hatalmas kamra, amely a királyi tevékenységek központja volt. Természetes szépséget és mitikus csodákat ábrázoló faliszőnyegekkel díszítve, a terem a legszürkébb napokon is visszhangzott a nevetéstől és beszélgetéstől, ahogy a nemesek és udvaroncok tisztelegni jöttek szeretett hercegnőjük előtt. A nagyterem mögött voltak Seraphine hercegnő magánszobái, a melegség és kényelem szentélye a kastély pompája közepette. Szobáit a legfinomabb selymekből szőtt faliszőnyegek díszítették, bonyolult mintáik a természet szépségét tükrözték. A szoba egyik sarkában egy kis, kényelmes ablakkuckó volt, ahol Seraphine gyakran időzött, a birodalmára nyíló kilátásba merülve, amelyet ő és családja annyira szeretett.

Minden héten egyszer a Radiance Kastély termeiben a királyi család fogadónapot tartott, ahol a nép a vezetői elé járulhatott tiszteletét leróni, vagy panaszaikkal előjárulni. A király és családja az államügyeit mindig bölcsességgel és diszkrécióval intézte, kellő komolysággal és odafigyeléssel intézve a legkisebb dolgokat is. Jelenlétük stabilitást és megnyugvást hozott a királyságba, rendíthetetlen elkötelezettségük a birodalom iránt inspirációként szolgált mindenkinek, aki az ő zászlajuk alatt szolgált. Esténként, amikor a nap lenyugodott Aurathorn királysága fölött, az aranyló fényt vetett a földre. Ilyenkor a királyi család együtt figyelte a palota ablakából a lenyűgöző látványt, szívük örökké összefonódott a szeretett birodalmuk sorsával. Közös erővel néztek szembe mindazzal a kihívással, amely elfőttük állt, miközben a becsület, együttérzés és szeretet elvei vezérelték őket. Mert ők nemcsak uralkodók voltak, hanem egy örökség őrzői, amely generációkon keresztül fennmarad.

A kastély lábánál feküdt Joya városa, amely a királyság szívét képezte. A falu élete pezsgő és élénk volt, a közösség minden tagja részt vett a mindennapi tevékenységekben és ünnepségekben, amelyeket a természet ritmusának változásai és az isteneik iránti tiszteletük lerovására rendeztek. A város központjában egy nagy piactér helyezkedett el, ahol a helyi kereskedők portékáikat kínálták. A piac tele volt friss gyümölcsökkel, zöldségekkel, illatos fűszerekkel és kézzel készített árukkal. A levegőt a frissen sütött kenyér és pékáru illata töltötte be, és a piac zsivaja, az árusok kiáltásai és a vásárlók nevetése harmonikus kavalkádot alkotott.

Egy középkorú árus széles mosollyal az arcán kiáltott oda a piac forgatagában:

– A legfrissebb almák itt kaphatók! – mondta lelkesen, barátságos arca messziről vonzotta a vásárlókat.

Egy idős asszony kedvesen hívogatta a vásárlókat, miközben aranyszínű üvegeket kínált.

– Jöjjön, kóstolja meg a mézünket! – mondta mosolyogva, szemében büszkeséggel.

A piactér körül macskaköves utcák és egyszerű, bájos házak álltak. A színes homlokzatok és virágos ablakpárkányok derűs hangulatot árasztottak. A kertekben különféle virágok nyíltak, színpompás látványt nyújtva minden évszakban.

A fiatal nő kissé fáradtan, karján egy kosár zöldséggel fordult a szomszédjához:

– Elnézést, tudna segíteni?

Az idős férfi mosolyogva és barátságosan felegyenesedett a virágoskertje mellől.

– Persze, miben? – kérdezte kedvesen.

***

A város büszkesége Selara, a természet istennőjének szentélye volt, amely a főtéren állt. Tornya messziről látszott, harangjai naponta hívták az embereket imára és ünnepi szertartásokra. A kápolna belseje egyszerű, de tele volt frissen nyílt virágokkal, szeretettel és hittel, amely összetartotta a közösséget.

– Emlékszel, milyen szép volt a tavaszi ünnepség tavaly? – kérdezte egy fiatal lány a barátját, miközben a kápolna mellett sétáltak.

A fiú mosolygott, arcán nosztalgikus kifejezéssel.

– Igen, aznap kértem meg a kezed – mondta elmélázva. – Életem legszebb napja volt, hogy igent mondtál. A szertartás, a mulatság, és az énekek! Olyan megható volt minden! – mondta, miközben emlékeiben újraélte az ünnepség pillanatait.

– Remélem, Selara nem vonja vissza a kegyét, és ajándékaiban a jövőben is dúskálni fogunk – mondta a lány, miközben a fiú kezét a hasához húzta és mosolyogva nézett rá.

Eközben egy középkorú nő elmélyülten kötözte a szalagokat egy közeli fa ágaira.

– Azt hiszem, az idei táncbemutató még szebb lesz, mint tavaly – mondta reménykedve.

A másik asszony büszkén nézte a lányát, aki éppen egy tánclépést próbált.

– Igen, a lányom hetek óta gyakorol – válaszolta mosolyogva.

Az ünnepek idején a város életre kelt, a főtéren táncok és énekek csendültek fel, a gyerekek nevetése messzire hallatszott. Az ünnepek alatt a lakók közösen ünnepelték az évszakokat és a természet bőségeit. A Tavasz Ünnepén a falusiak virágokkal díszítették otthonaikat, és táncoltak a főtéren. A Nyári Fesztiválon a legjobb énekesek és táncosok mutatták be tehetségüket, a piacokon különleges ételeket kínáltak és az emberek adományokat mutattak be Zephirionnak, a viharok istenének, hogy óvja meg a terményt. Ősszel Mythness istennőnek mutattak be áldozatokat, hogy hozza el a változást, télen pedig Andoran Istenéhez imádkoztak az elhunytak lelkéért, és hogy az évszak legyen kegyes hozzájuk.

Bár Joya élete mindig mozgalmas volt, soha nem hiányzott a szeretet és a gondoskodás. A város lakói naponta közösen dolgoztak a közeli földeken, gondozva a terményeket és állataikat, és együtt ünnepelték az aratás bőségét. Büszkén tekintettek a kastélyra, tudva, hogy a királyi család gondoskodik róluk, miközben ők is hozzájárultak a királyság virágzásához kemény munkájukkal.

***

Egy fiatal lány izgatottan fordult a barátnőjéhez, miközben a piac felé sétáltak.

– Láttad már az új szobrot a téren? Azt mondják, a hercegnő ihlette.

A barátnője csodálattal nézte a szobrot.

– Igen, gyönyörű. Milyen szerencsések vagyunk, hogy ilyen uralkodónk van! – válaszolta mosolyogva.

A királyi család közelsége és gondoskodása mindennap érezhető volt Joyában. Cedrik király és Isabella királynő a lányukkal gyakran látogatták a várost, hogy a bíróságon kívül is személyesen találkozzanak a lakókkal és meghallgassák gondjaikat, ezzel is személyesebb kapcsolatot teremtve az alattvalóikkal. Egy idős asszony könnyekkel a szemében megállította Cedrik királyt a piacon.

– Őfelsége, nagyon hálásak vagyunk a tavalyi áradás utáni segítségért. A munkások és a termények nélkül nem éltük volna túl.

Cedrik király melegen elmosolyodott, és megsimogatta az asszony vállát.

– Az a kötelességem, hogy segítsek, ahol tudok. Mi mind egy nagy család vagyunk – mondta barátságosan.

A város gyerekei mindig izgatottan várták hercegnőjük érkezését, aki mindig édességgel fogadta és történeteivel szórakoztatta őket. Ezen a napon, ahogy a nap aranyló sugarai játszottak a piactér macskakövein, Seraphine hercegnő ismét mosolyogva fogadta a gyerekeket, akik gyorsan összegyűltek körülötte és követték őt a szokásos helyükre a főtér felé. A hercegnő minden alkalommal hozott nekik valami különleges történetet, amely egyben szórakoztatja és okítja is a gyerekeket. Ezen a napon a mágia eredetéről tervezett mesélni.

Miután kiosztotta az édességeket, leült a főtéren álló nagy tölgyfa alá, a gyerekek is mind kíváncsian helyet foglaltak körülötte, ő pedig elkezdte a történetét. A hercegnő lágy, bársonyos hangja megnyugtatóan hatott rájuk, és minden szavát feszült figyelemmel hallgatták.

– Tudjátok, drágáim, Aurathorn királyságának története mélyen gyökerezik a mágia világában – kezdte Seraphine hercegnő. – A mágia, amely körülvesz minket, az istenektől és a démonoktól ered, de ez nem jelenti azt, hogy az egyik csak jó, a másik csak rossz. Tőlünk, emberektől is függ, hogy mire használjuk azt. Négy istenünk áldása formálja világunkat: Selara, a tavasz és a természet istennője; Zephirion, a nyár és a viharok istene; Mythness, az ősz és változások istennője; valamint Andoran, a tél, a jég és az elmúlás istene. Ők adták nekünk a természet és az évszakok ciklusait, a földek termékenységét és az időjárás erejét.

A gyerekek összenéztek, és egy kislány izgatottan szólt közbe:

– Selara, a tavasz istennője? Őt imádjuk a tavaszi ünnepeken!

Seraphine mosolyogva bólintott.

– Igen, pontosan. Selara virágokat és frissességet hoz a földekre. Ő az, aki életet lehel a növényekbe, és az ő áldása biztosítja, hogy minden tavasszal új élet sarjadjon. Selara hozza a virágzó réteket és az illatos kerteket, amelyek Aurathornt oly különlegessé teszik. Hozzá imádkoznak az édesanyák a gyermekáldásért, és hogy gyermekeik egészségesen születhessenek meg. Azt mondják, gyakran jelenik meg beteg kisdedek mellett, hogy meggyógyítsa őket, és több csoda is fűződik a nevéhez.

Egy kisfiú felkiáltott:

– És Zephirion? Ő a viharok istene, igaz?

Seraphine bólintott, majd folytatta:

– Igen, Zephirion a nyári viharok istene. Ő biztosítja, hogy legyen elég eső a terméshez. Ő a viharok és az égzengés ura, és az ő dühe hozza az éltető esőt. Zephirion villámai biztosítják, hogy a föld termékeny legyen, és a termés bőséges.

Egy másik kisfiú izgatottan közbeszólt:

– Egyszer láttam egy hatalmas villámot! Lehet, hogy Zephirion küldte?

Seraphine elmosolyodott.

– Lehetséges, hogy az ő ereje nyilvánult meg abban a villámban. Zephirion gyakran mutatja meg erejét a nyári viharokban. Azt mondják, a szilárd jellemet, az elkötelezettséget, a kemény munkát és az erős harcost többre értékeli, mint a mágia használatát, így az ő kegyét a legnehezebb kiérdemelni.

A kisfiú újra izgatottan közbeszólt:

– Nem lehetséges, hogy Zephyr kapitány igazából Zephirion?

– A kapitányunk kétségkivül nagyszerű harcos, de nem ő nem Zephirion megtestesülése – mosolyodott el miközben a kapitányra gondolt, akit második apjaként tisztelt és szeretett. – Azt mesélte, hogy a szülei szerették volna ha a viharok istene a kegyeibe fogadja ezért róla nevezték el, de mint említettem, Zephirion nem osztja könnyen az áldásait. Ettől függetlenül a kapitány kivételes harcossá vált a saját erejéből.

– A harmadik istenségünk Mythness, az ősz istennője – folytatta Seraphine az oktatást. – Ő hozza el a változásokat. Ő festi aranyra és vörösre a leveleket; ő az, aki a termést beérleli és az idő múlását jelzi. Mythness segít abban, hogy az évszakok váltakozása zökkenőmentes legyen. Azt mondják, az ő kegyelme a legnagyobb, hiszen hisz abban, hogy minden és mindenki változik és emiatt mindenkinek jár egy újabb esély, legyen bármily nagy a bűn, amit elkövetett.

Egy kislány csodálattal nézett fel Seraphine-ra:

– És Andoran, a tél istene? Ő hozza a havat?

Seraphine bólintott.

– Igen, Andoran a tél, a jég és az elmúlás istene. Ő az, aki a hópelyheket megteremti, és az ő fagyos lehelete hozza el a tél csendjét. Andoran biztosítja, hogy a természet pihenjen és megújuljon, mielőtt Selara ismét elhozza a tavaszt. Szintén Andoran az, aki elvezeti a szeretteink lelkét és ítéletet mond felettük az alapján, amit bennük lát. Egy szigorú, de igazságos isten. Sose hazudjatok neki, mert az ő szeme mindent lát, és nem tűri az igazságtalanságot.

Egy kisfiú félénken kérdezte:

– És mi van az ötödik istennel?

– Már csak szóbeszéd, hogy egykor volt egy ötödik isten is, de nem támasztja alá semmi bizonyíték. Nincs feljegyzés róla a könyvtárakban, sem templomok, amik azt bizonyítanák, hogy létezett. Nem tudjuk, hogy ki ő, és hogy valaha megjelent volna a világunkban.

– És a démonok? Ők is itt vannak valahol? – kérdezte egy másik kisgyermek rekedt hangon.

Seraphine arca komolyra fordult.

– A sötét mágia a démonoktól ered. A legkisebb démon is képes arra, hogy kisebb erőt adjon bárkinek, aki megfizeti az árát, de az igazi sötét hatalom a négy fő démontól ered: Barilion, Manegard, Thomos és Karcynthus. Barilion a megtévesztés és hazugság démona, aki az embereket félrevezeti és csalásra ösztönzi. Ő az, aki a legádázabb hazugságokat terjeszti, és az emberek közötti bizalmat rombolja le. Barilion hatalma alatt az igazság eltűnik, és a hazugság válik valósággá.

Egy kisfiú kíváncsian kérdezte:

– Hogyan lehet felismerni Barilion hazugságait?

Seraphine bólintott.

– Barilion hazugságai mindig csábítóak és valószínűek, de ha figyelmesen hallgatod a szíved hangját és az igazságot keresed, felismerheted őket. A második démon, Manegard, a pusztítás és rombolás mestere. Ő az, aki háborúkat szít és épületeket rombol le. Manegard a harag és az erőszak által nyilvánul meg, és mindig káoszt hagy maga után.

Egy másik kisfiú izgatottan szólt közbe:

– Láttam egyszer egy nagy tűzvészt! Az Manegard műve volt?

Seraphine elgondolkodva válaszolt:

– Lehetséges, hogy Manegard keze volt a dologban. Ahol pusztítás és rombolás van, ott gyakran az ő hatalma nyilvánul meg. Thomos, a harmadik démon, az árulás és gonoszság képviselője. Ő az, aki az embereket egymás ellen fordítja, barátokat árul el, és a legmélyebb bizalmat is megrontja. Thomos hatalma alatt az emberek szíve tele lesz gyanakvással és félelemmel.

Egy kislány halkan kérdezte:

– És Karcynthus? Ő mit tesz?

Seraphine arca elkomorult.

– Karcynthus a félelem és sötétség hozója. Ő az, aki a betegségeket, valamint a rémálmokat hozza és az emberek szívében félelmet kelt. Karcynthus a sötétség és az árnyékok ura, és mindig arra törekszik, hogy az emberek elveszítsék reményüket és bátorságukat.

A gyerekek csendben hallgatták Seraphine szavait, szívükben mélyen megértve a démonok fenyegetését.

Egy kíváncsi kislány kérdezte:

– És az emberek hogyan lehetnek képesek uralni a mágiát?

Seraphine fellélegzett, hogy egy könnyedebb téma felé terelődik a beszélgetés, majd folytatta:

– Az emberek két módon képesek uralni a mágiát. Az egyik mód az, ha az istenek megáldanak valakit, vagy ha a démonok szövetségre lépnek velük. Az istenek áldása azokat éri, akiket méltónak ítélnek meg rá, míg a démonok azokat keresik, akik hatalomra vágynak, és hajlandóak bármit megtenni érte. A másik mód, ha valaki tehetséggel születik, és kemény munka árán, valamint sok gyakorlással fejleszti azt. Az ilyen emberek általában követőket szereznek, hogy azok hitéből táplálkozzanak és azzal is növeljék az erejüket. Az ilyen emberek saját maguk is képesek varázslatot tanulni és használni, de ez hosszú és nehéz út.

Egy kisfiú izgatottan kérdezte:

– Tehetséggel születni? Mint Elysse bácsi, a varázsló?

Seraphine bólintott.

– Igen, Elysse bácsi jó példa. Ő a tehetségét fejlesztette, és követőket szerzett, hogy növelje erejét. Ő tanította meg nekem is, hogy a varázslat legnagyobb ereje abban rejlik, hogy jót teszünk másokkal. A szeretet a legnagyobb varázslat. Az igazi varázslók soha nem használnak mágiát önző célokra, hanem mindig a közösség javára fordítják képességeiket.

Egy másik kislány kíváncsian kérdezte:

– És hogyan fejlesztik a varázslók a tehetségüket?

Seraphine elmagyarázta:

– A varázslók hosszú éveken át tanulnak és gyakorolnak. Tanulmányozzák a varázsigéket, a természet erőit és az ősi tudást, de nehéz helyzetben vannak, mert nagyon sok tudásunk elveszlett a sötét korban ezer éve Az istenek áldása segíti őket, de a legtöbb munkát maguknak kell elvégezniük. A követőik támogatása és hite.

szintén fontos szerepet játszik abban, hogy a varázslók képességei fejlődjenek.

– Mi történt ezer éve? Milyen volt a sötét kor? – kérdezte a kislány.

– Nem tudjuk. Nagyon kevés feljegyzés maradt azokból a korokból. De a történetek szerint egyre több démon jutott át a mi világunkra, amíg a káoszba nem sodorták azt. Elveszlett nagyon sok technikai vívmányunk, és a tudásunk. Betegségek pusztítottak és rengeteg ember halt meg. Arról sincsennek feljegyzések mi miatt kezdődött el, vagy hogy mi vetett véget ennek az egésznek. Csak reménykedhetünk, hogy mi jobbak vagyunk, mint az őseink, és nem követjük el a hibáikat újra.

Egy kisfiú halkan kérdezte:

– És a démonok? Ők is itt vannak valahol?

Seraphine komoly arccal válaszolt:

– A démonok mindig leselkednek a sötétségben. A kisebbek emberi segítséggel ideiglenes átléphetnek erre a világra, de a fődémonokról nem tudunk, hogy valaha is átlépték volna a világok közötti határt Ne feledjük hogy mi erősebbek vagyunk, mert a szeretet és az egység erejét hordozzuk. Az istenek áldása és az emberek jósága mindig legyőzi a sötétséget. A legnagyobb erő a hitben és a közösségben rejlik. Ha összefogunk, semmi sem győzhet le minket.

Egy kislány álmodozóan kérdezte:

– Tényleg tudsz varázsolni, Seraphine hercegnő?

Seraphine elmosolyodott, és finoman bólintott.

– Egy kicsit. Édesanyám, Isabella királynő, és Elyss bácsi megtanított néhány egyszerű védőbűbájra.

Kis fénypillangókat idézett, melyek az ujjai között repkedtek kicsit, majd köddé váltak.

– De minden varázslat más. Van, ami egyszerűen elsajátítható, mint ez is, amit mutattam; van olyan, amit évekig tart megtanulni, mint például a növények növekedésének a gyorsítása, de olyan is akad, amiért szörnyű árat kell fizetnünk… De ne feledjétek, a varázslat nem minden. Mint említettem, Zephirion is a bátor harcosokat részesíti előnyben, hiszen az emberek legnagyobb ereje abban rejlik, hogy mit tesznek másokkal. Elysse bácsi mindig azt mondja, hogy a szeretet a legnagyobb varázslat. És ne feledjétek, mindannyian képesek vagyunk varázsolni, ha a szívünkben szeretetet hordozunk. A mágia nem csak varázsigékből és bűbájokból áll, hanem abból is, ahogyan másokkal bánunk, és ahogyan a világot jobbá tesszük.

A gyerekek csendben hallgatták a hercegnő szavait, és szívükben mélyen megértették a történet jelentőségét. Seraphine hercegnő mosolya és szavai a remény és szeretet magjait ültették el bennük. Tudták, hogy a kastély és a falu közötti kötelék nemcsak a mágián, hanem a szereteten és az egymás iránti tiszteleten is alapul.

– Köszönjük, hogy megosztottad velünk ezt a csodás történetet – mondta végül egy idősebb lány csodálattól csillogó tekintettel, miközben felálltak a fa alól.

– Mindig szívesen mesélek nektek – válaszolta Seraphine mosolyogva. – Hiszen ti is részei vagytok Aurathorn királysága történetének.

Ahogy a nap lement és a Joya lassan elcsendesedett, Seraphine hercegnőt szívében melegség és boldogság érzése kísérte haza. Tudta, hogy a kastélyban és a faluban egyaránt szeretet és összetartás uralkodik, és ez a legnagyobb kincs, amit valaha is kívánhatnak.

2. fejezet

A sötétség árnyéka

Aurathorn királyságának egy elszigetelt sarkában feküdt egy elátkozott terület, amelyet évezredek óta nem érintett a fény, és ahol a sötétség uralkodott. Ez egy elhagyatott föld volt, melyet rejtély és félelem övezett, rég elfeledett lények várták, hogy újra életre hívják őket ebbe a világba, és az ősi gonoszságaik suttogása visszhangzott a hideg, csendes levegőben.

A szóbeszéd szerint a birodalom eme tiltott szegletében élt Malakar, a hatalmas varázsló, aki elveszítette szerelmét. A mágust a szeretett személy feltámasztásának vágya és az őrület hajtotta, ami miatt tiltott varázslatokba merült az abszolút hatalom keresésében. Idővel a szerelme feltámasztásának vágya háttérbe szorult saját halálának féleleme mögött. Valamint félt attól is, hogy kedvese hogyan fogadná azt, amivé vált. Az örökkévalóság gondolata kezdte mániákussá tenni őt. A hatalom megszállottjává vált, és megpróbálta felfedni az élet és halál titkait.

Éveken át a varázsló egyre mélyebben merült az okkult tudományokba, feláldozva mindent, ami jó és tiszta volt, míg végül teljesen elvesztette embersége utolsó szikráját. Tiltott könyveket tanulmányozott, és paktumokat kötött gonosz entitásokkal, amelyek halandó felfogásán túl léteztek. Egykori fekete haja ezüstösre váltott. És bár testét megviselték az évek, varázslatai hatására nem nézett ki negyven évesnél többnek. Még mindig magas és izmos ember volt, hiszen úgy kötötte paktumjait, hogy sötét varázslatainak hatása követőit fertőzze meg. Bár teste egészségesnek hatott, elméje eltorzult és megromlott, egykori nemes szándékait felváltotta az olthatatlan hatalomvágya.

A mágus szolgáinak egy része, akik hozzá hasonlóan eltorzultak, elméjük megtört a démoni lények suttogásától és testük is eltorzult a sötét erők hatására, ma már a napfénytől távoli Tiltott Birodalom kastélyának sötét termeiben rejtőzött. Ők voltak a Gonosz Árnyai, melyek néma árnyékként követtek minden parancsot, amit uruk adott nekik. Ezeknek a torz, alaktalan, karmos szörnyeknek, akik a sötétségben éltek, szíve már csak a gonoszságot szolgálta.

Szolgái, kik lepaktáltak az entitásokkal, folyamatosan átalakultak egyezségeik miatt ,és rémületet keltettek az emberekben. Emiatt a varázslónak szüksége volt emberi szolgálókra is, akik beszerezték számára a szükséges ellátmányt, és kémkedhettek a környező birodalmakban. Folyamatosan bővítenie kellett a seregét. Alattvalói különböző okokból csatlakoztak hozzá. Voltak köztük olyanok, akik hatalomvágyból vagy félelemből kötöttek vele szövetséget, és voltak olyanok is, akiket a démonok manipuláltak, és csábítottak el a sötét mágia ígéretével. A varázsló paktumokat kötött ezekkel az emberekkel, melyek révén lelküket a sötétségnek adták, cserébe ő hatalmat és örök életet ígért. Idővel ezek az emberek elvesztették emberi mivoltukat és torz szörnyekké váltak, elfeledve azt, amiről az alkuk szóltak: ők már csak Malakar parancsait követték.

A démoni társaság egy elhagyott kastélyban élt, amely egy magas hegy tetején állt. A kastély régi kőfalait vastagon borította a moha, és a tornyok a szürke ég felé nyúltak, mintha nappal is az éjszaka csillagait akarnák elérni. Az ablakokat vastag függönyök takarták el, így a fény soha nem hatolt be, ezzel teremtve kellemes atmoszférát az eltorzult szolgálóknak. A kastély körül sűrű, baljós erdő terült el, amelyet mindig köd borított, és amelyben a Gonosz Árnyai járőröztek, védve uruk birodalmát, levadászva az idetévedt lelkeket.

A kastély belseje épp olyan baljóslatú volt, mint a külseje. A falakon régi freskók ábrázolták a régi idők szörnyűségeit és a fekete mágia jeleneteit. A hatalmas nagyterem, ahol Malakar trónja állt, ónixból készült, és a mennyezetről hatalmas, csontból készült csillárok lógtak. Az asztalok és székek faragottak voltak, groteszk mintákkal és démoni arcokkal díszítve. A levegőt mindig füst és a rothadás szaga töltötte be, és a hideg kőpadlókon árnyak mozogtak, mintha a falak maguk is éltek volna.

Kitartó kutatásában Malakar rábukkant egy rég elfeledett rituáléra, amely halhatatlanságot ígért neki. Őrület és a megszállottság vezérelte, ahogy éjjel-nappal dolgozott, keresve a módját annak, hogy legyőzze az elmúlást. A rituálé leírása egy poros, vérrel írt pergamenen szerepelt, amelyet az Ősi Királyok kriptájának mélyén talált, követve egykori szerelme feljegyzéseit, ki régen szintén kutatott a tiltott praktikák után. Az szöveg sötét, baljóslatú ígéreteket tartalmazott, amelyek láttán Malakar szíve egyszerre dobbant fel a reménytől és a rettegéstől.

Lázasan, megszállottan gyűjtötte össze a szükséges hozzávalókat. Minden egyes tárgyat titokban, a legnagyobb óvatossággal szerzett be, hogy senki se gyanítsa, milyen borzalmas terven dolgozik. Vérvörös gyertyák, melyeket egy működő vulkán hőjének segítségével öntöttek és formáztak; ezüstös kígyóbőr, melyet telihold idején vedlett le a hüllő; varjútollak, melyek elsőként, emberi beavatkozás nélkül hullottak ki a szabad madarakból, és egy különleges kristály, mely tartalmazta egy sárkány tüzét. Ezek mind egy cél szolgáltak: hogy lelkét az élet szövetéhez kössék, és örökéletűvé tegyék.

A rituálé előkészületei magukban foglalták az elfeledett, tiltott könyvek lapozgatását, amelyek még jobban megrontották a mágus elméjét. A varázslatok és átkok suttogása szinte hallható volt, ahogy Malakar végigsimította az oldalakat. A kastély legmélyebb kriptájában, ahol a fény soha nem járt, egy hatalmas, márványból készült oltár előtt állt. Az oltárt démoni szimbólumok és rúnák díszítették, melyek látszólag saját életet éltek, és vörösen pulzáltak a sötét energiától.

Az oltárra egy pentagramma volt felrajzolva, amelyet gyertyák és emberi csontok szegélyeztek. A gyertyák fénye hideg, kékes fényben derengett, és minden egyes láng különös, baljós árnyékokat vetett a falakra. A levegő súlyos volt a fekete mágia szagától, mintha maga az ördög lehelt volna dögszagú leheletével a terembe. A csontok között néhány régi, kopott ékszer csillant meg, amelyeket valaha itt feláldozott áldozatok viselhettek.

A rituálé egyik legfontosabb eleme egy élő véráldozat volt, kinek a lelke tiszta, és az istenek áldását viseli. Malakar hosszú keresés után talált rá az áldozatra: egy fiatal, tiszta szívű lányra, aki a jóság és ártatlanság megtestesítője volt. Az áldozatot éjjel rabolták el családjától, és a palota mélyére hurcolták. A lányt az oltárra fektették, arcát könnyei áztatták, kezét és lábát szoros kötelekkel kötötték le, hogy ne tudjon ellenállni. Utolsó perceiben imát rebegett az istenekhez, hogy bocsátsanak meg neki és mentsék meg őt.

Amikor a hold elérte zenitjét és a csillagok olyan baljóslatú mintázatban rendeződtek el az égen, mely ötszáz évente csak egyszer látható, Malakar megkezdte a rituálét. A teremben teljes csend uralkodott, mintha a világ visszatartotta volna lélegzetét a közelgő borzalom előtt. Malakar magához vette a kristályt, amely a mélység energiáit összpontosította, az oltár fölé emelte azt, majd letette a lány fejéhez, a pentagramma egyik sarkához. A kristály belsejében sötét, kavargó fények jelentek meg, mintha lelkek küzdenének a szabadulásért.

Malakar egy díszes, éles tőrt emelt a magasba, amelynek pengéje erős mágiával volt átitatva, és már a puszta látványa is szorongást váltott ki azokból, akik rá pillantottak. A lány szemei tele voltak rettegéssel, amikor pillantása Malakar hideg, kegyetlen tekintetével találkozott. Tudatosult benne, hogy nincs több remény. Imája új fordulatot vett, és most már azért intézte szavait isteneihez, hogy azok engedjék lelkét könnyen és fájdalommentesen áttérni a másvilágba.

A varázsló mély, recsegő hangon kezdte mormolni a varázsigéket. Viharos szél lengte be a termet, felkavarva az évszázadok porát, egyre fullasztóbbá és komorabbá téve a terem légkörét.

Sötét energiák örvénylettek az áldozat teste körül, rosszindulatú örvényekké alakulva. A levegő hideg és sűrű lett, mintha minden lélegzetvétel fájdalmat okozna. Minden varázsige kimondásával vékonyabbá vált a halandó világ és a démoni létsík közötti határ. Malakar mély, recsegő hangon, megállás nélkül mormolta a tiltott igéket. A szavak ereje megremegtette a falakat, a föld megrepedt a lábai alatt.

A tőr lassan lesújtott, a lány vére pedig az oltárra hullott, amelynek rúnái még vörösebben izzottak fel, mintha életre keltek volna.

Az áldozat vére a pentagramma vonalai mentén szivárgott, vörösen izzó utakat rajzolva ki a kőpadlón. A haldokló fájdalomittas utolsó kiáltásai egyesültek a sötét varázsige szavaival, hátborzongató harmóniát létrehozva. A vibrálás és a szél lökései egyre erősödtek, nem kímélve semmit és senkit, aki a kriptában jelen volt. A varázsló több követője is holtan esett össze a szertartás hatásától, áldozatukkal tisztelegve uruk hatalma előtt.

Végül amikor a varázsige utolsó szava is elhangzott, a pentagramma elsötétedett és egy hasadék nyílt meg a holttest felett. A hasadékból hideg, sötét füst áramlott ki, amelyet szörnyű kénes szag kísért, mintha a pokol mélyéről jött volna. A füstből egy rémisztő alak bontakozott ki. Teste csavart és torz volt, összegubancolódott végtagok és recés karmok halmaza, amelyek beteges, fekete váladékot csöpögtettek szerteszét. Szemei rémisztő zöld fénnyel ragyogtak, tele rosszindulattal és gonoszsággal, folyton áldozat után kutatva, hogy csillapítsa éhségét.

Ez volt Karcynthus démon, egy lény, amely a kétségbeesésből született – a fájdalom és szenvedés megtestesülése, kit Malakar kapzsisága és ambíciója szabadított a világra. A démon felüvöltött. Hangja fülsiketítő volt, mintha ezer lélek jajkiáltása keveredett volna egyetlen bizarr melódiába.

Malakar életben maradt szolgái rettegve nézték, ahogy a szörny felébredt. Az egyikük, egy különösen aljas alak, akit Kharon néven ismertek, mélyen meghajolt a démoni lény előtt. Kharon egy magas, sötét köpenyt viselő férfi volt, arca mindig árnyékban. Bőre sápadt és hideg, mint a márvány, barna szemében gonoszság és káröröm lapult. Hosszú, csontos ujjai sosem nyertek nyugalmat. Állandóan mozogtak, mintha mindig készen állnának egy újabb ártó varázslat végrehajtására.

Kharon egykor tehetséges varázsló volt, de hatalomvágya és Malakar ígéretei miatt eladta lelkét a sötétségnek. Most már csak árnyéka volt régi önmagának, egy gonosz, aljas szolga, aki minden parancsot vakon követett.

– Mester, hamarosan mindenki félni fog tőlünk és a teremtményedtől – mondta Kharon; hangja mély és rekedtes volt, mintha a sírból szólna.

Szavai után a terem csendje még nyomasztóbbá vált, ahogy a démon elkezdte felfalni áldozatának testét, véglegesen megerősítve jelenlétét a halandó világban. A varázsló és szolgái megértették, hogy új, sötét korszak kezdődött Aurathorn királyságában, és ők állnak ennek az élére.

Egy végzetes pillanatban, amikor Karcynthus befejezte a táplálkozást, megragadta Malakar lelkét. A varázsló felkiáltott. Érdes üvöltése betöltötte a terem csendjét.

– Mától az enyém vagy. A részem. Míg élsz, én is a földön járhatok – hangzott a démon hangja a varázsló fejében. – Azt teszed, amit parancsolok, és akkor örökké élhetsz általam.

– Igenis – felelte a varázsló a fájdalomtól rekedt hangon, hiszen tudta, hogy innen már nincs visszaút.

– Az áldozatod nem elég erős számomra. Meg kell törnöd és fel kell áldoznod Seraphine hercegnő tiszta lelkétt, hogy újra elhozzuk a sötétség korát, megnyissuk a túlvilág kapuját, és rászabadítsuk a testvéreimet is a világodra. De nem elég pusztán megölni őt. Meg kell törnünk, hogy önként adja át magát a rituálénak.