A fordítás alapjául szolgáló mű

MILORAD PAVIĆ: Hazarski rečnik.

Beograd, 1984, Prosveta.

Jelen kiadás az újvidéki Forum Könyvkiadónál 1987-ben megjelent magyar nyelvű kiadás alapján készült.

Szerkesztette

MILOSEVITS PÉTER

Fordította

BRASNYÓ ISTVÁN

Az eredetivel egybevetette

BOGNÁR ANTAL

Copyright © Milorad Pavić, 1984

Hungarian translation © Brasnyó István, 1987, 2006, 2022

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

ISBN 978-963-479-925-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

A Kazár szótár 1691-es, Daubmannus-féle eredeti (megsemmisült) kiadásának címoldala (rekonstrukció)

Itt nyugszik az az olvasó,

aki sohasem fogja felütni ezt a könyvet.

E helyt mindörökre holt.

LEXICON COSRI

Szószedet a kazár kérdés szótárából

Az 1691. évi (1692-ben megsemmisített) Daubmannus-féle őskiadás rekonstrukciója kiegészítésekkel a legújabb időkig

TARTALOM

ELÖLJÁRÓ MEGJEGYZÉSEK

1. A Kazár szótár keletkezéstörténete

2. A szótár felépítése

3. Tudnivalók a szótár használatához

4. Az 1691. évi megsemmisült kiadás előszavának fennmaradt részletei (latin eredetiből)

SZÓTÁRAK

Vörös könyv • A kazár kérdés keresztény forrásaiból

Zöld könyv • A kazár kérdés iszlám forrásaiból

Sárga könyv • A kazár kérdés héber forrásaiból

APPENDIX I.

Nikoljei Teoktist atya mint a Kazár szótár első kiadásának szerkesztője

APPENDIX II.

Jegyzőkönyvi kivonat a tanúkihallgatásról dr. Abu-Kabír Muávija meggyilkolása ügyében

ZÁRÓ MEGJEGYZÉS

CÍMSZAVAK MUTATÓJA

ELÖLJÁRÓ MEGJEGYZÉSEK

a második, rekonstruált és bővített kiadáshoz

E könyv jelenlegi írója kezeskedik olvasója előtt, hogy nem hoz rá halált a könyv elolvasása, miként elődjére, a Kazár szótár 1691. évi kiadásának olvasójára hozott, amikor e könyvnek még élt az első szerzője. A jelzett őskiadás ugyan némi magyarázatra szorul, ám a terjengősséget kerülendő, a lexikográfus készséggel megalkudna az olvasóval: e megjegyzések írásának vacsora előtt lát neki, az olvasó pedig olvassa őket ebéd után. Így az éhség tömörségre kényszeríti majd az írót, a jóllakott olvasónak pedig nem tűnhet hosszúnak a bevezető.

1. A KAZÁR SZÓTÁR KELETKEZÉSTÖRTÉNETE

A lexikonunkban feldolgozott esemény (vagy eseménysorozat) valamikor az időszámításunk szerinti VIII. vagy IX. században ment végbe, a szakirodalom e tárgyat általában „kazár hitvita” elnevezéssel említi. A kazárok független és hatalmas törzse, e harcos és nomád nép az idők homályában valami forró csend elől nyomult elő napkelet felől, és a VII–X. században a Fekete- és a Kaszpi-tenger közötti területen telepedett meg.{1}Ismeretes, hogy a kazárokat új hon keresésére késztető szelek hím szelek voltak, melyek sohasem hoznak esőt – fűsarjasztó szelek ezek, zöld szakállukat lengetik a levegőégen. Egy kései szláv mitológiai forrás Kecske-tengert említ, ami akként is értelmezhető, hogy valamely tengert Kazár-tengernek neveztek, mert a szlávok a kazárokat kecskepásztoroknak (kozar) hívták. Ismeretes továbbá, hogy a kazárok a két fent nevezett tenger között erős birodalmat hoztak létre, s számunkra ma ismeretlen vallásnak hódoltak. A kazár asszonyok a harcban elesett férjük után egy-egy párnát kaptak, hogy abba ontsák könnyeiket a harcosokért. A kazárokról az első híradás a történelemben az arabok ellen vívott háborúik és a 627-ben Hérakleiosz bizánci császárral kötött szövetségük. Származásuk tisztázatlan, s egyetlen nyomra vezető adat sem maradt fenn arról, mely név alatt és mely nép között kellene ma a kazárok leszármazottait keresni. Egy feltárt temető a Duna mellékén talán az övéké, s maradt utánuk egy halom kulcs ezüst vagy arany háromágú iperpera fogantyúval: Daubmannus úgy tekinti, hogy ezeket a kazárok öntötték. Miután lejátszódott az a dolog, amelyről itt a legtöbb szó fog esni – miután számunkra ma ismeretlen ősvallásukat elhagyva egy másik hitet vettek fel az akkori és a mai kor három ismert vallása közül (kideríthetetlen, hogy a héber, az iszlám vagy a keresztény vallást‑e) –, a kazárok államukkal együtt letűntek a történelem színpadáról. Nem sokkal az áttérítés után ugyanis a kazár birodalom széthullott. Az egyik X. századbeli orosz hadvezér, Szvjatoszláv herceg lováról le sem szállva bekebelezte a kazár birodalmat, akár egy almát. A Volga Kaszpi-tengeri torkolatánál fekvő kazár fővárost az oroszok 943-ban nyolc napon és éjen át dúlták, 965 és 970 között pedig megsemmisítették a kazár államot. Szemtanúk feljegyzése szerint a kazár főváros házainak árnyéka sokáig még akkor sem enyészett el, amikor már rég kő kövön nem maradt belőlük. Ott feketültek a széljárta síkon és a Volga vizében. Egy XII. századi orosz krónika szerint Oleg már az 1083. évben Kazária arkhónjának nevezte magát, de ebben az időben, pontosabban a XII. században a valamikori kazár állam területét már másik nemzetség népesítette be: a kunoké. A kazár kultúra tárgyi leletei nagyon foghíjasak. Semmiféle hivatalos vagy személyes jellegű feliratot nem fedeztek fel, nyoma sincs a kazár könyveknek, amelyeket Halévi említ, híre sincs a nyelvüknek, holott Cirill feljegyezte volt, hogy kazárul hirdették istenük dicsőségét. Az egyetlen középület, amelyet Szuvarban tártak fel, a valamikori kazár területen, alkalmasint nem kazár, hanem bolgár. A Sarkel nevű helyen végzett kutatások alkalmával sem találtak semmi különöset, erődnek, amelyről tudjuk, hogy e helyt a bizánciak építették a kazárok szükségleteire, híre-hamva sincs. Államuk pusztulása után a kazárokról alig esik szó. A X. században az egyik magyar fejedelem behívta őket, hogy telepedjenek le az ő területén. 1117-ben kazárok érkeztek Kijevbe, Vlagyimir Monomakhosz herceghez. Pozsonyban 1309-ben megtiltották a katolikus vallásúaknak a frigyet a kazárokkal, és 1346-ban a pápa megerősítette ezt a tilalmat. Ez szinte minden, amit tudunk róluk.

A kazárok sorsát megpecsételő áttérítés a következőképpen zajlott le. A kazár uralkodó (a kagán) – így áll a régi krónikákban – álmot látott, és három bölcset hívatott magához különböző országokból, hogy álmát megfejtsék. Az ügy annyiban volt jelentős a kazár államra nézve, hogy a kagán elhatározta: népével együtt annak a bölcsnek a vallását veszi fel, amelyik a legtalálóbban fejti meg az álmát. Bizonyos források azt állítják, hogy a kagán haja e döntése napjától nem nőtt tovább. S noha tudta ezt, valami mégis arra ösztökélte, hogy ne álljon el szándékától. Így aztán a kagán nyári szálláshelyére egy iszlám, egy zsidó és egy keresztény igehirdető érkezett: egy dervis, egy rabbi s egy szerzetes. Mindegyikük egy-egy sókristályból készített kést kapott ajándékba a kagántól, és vitába bocsátkoztak. A három bölcs álláspontját, a három különböző vallás alapelveinek kölcsönös megmérettetését, személyiségüket és a „kazár hitvita” kimenetelét nagy érdeklődés övezte, éles megoszlást idézett elő az esemény kimenetele és következményei körül, és az évszázadok folyamán számtalan héber, keresztény és iszlám értekezés feszegette mind a mai napig, amikor kazárok már rég nincsenek. Valamikor a XVII. században hirtelen felélénkült az érdeklődés a kazárok története iránt, és az addigi kazár tárgyú értekezések áttekinthetetlen anyagát rendszerezték, majd 1691-ben a poroszországi Borussiában meg is jelentették. Tanulmányozták a háromágú érmék példányait, a régi gyűrűk véseteit, a képeket a sótároló csuprokon, a diplomáciai iratokat, az íróportrékat, amelyeken kivehetők a háttérben sorakozó könyvek címei, a besúgók jelentéseit, a végrendeleteket, a fekete-tengeri papagájok hangját, amelyekről azt tartották, hogy az elenyészett kazár nyelvet utánozzák, a zenélést megörökítő festményeket (amelyekről megfejtették a hangjegyfüzetekre rajzolt zenei feliratokat), sőt még egy tetovált emberbőrt is, a bizánci, a héber és az arab eredetű levéltári anyagról nem is beszélve. Egyszóval felhasználták mindazt, ami összefért a XVII. századi ember képzeletvilágával, és aminek hasznát vehette. Mindebből egy szótár kerekedett. Az események után ezer évvel a XVII. században fellobbant érdeklődés magyarázatát egy krónikás hagyta ránk homályos értelmű mondatokban, amelyek így hangzanak: „Elgondolását ki‑ki úgy vezeti, akár pórázon a majmot. Amikor olvasol, mindig van két ilyen majmod: egy a sajátod, egy meg a másé. Vagy ami még rosszabb: egy majmod s egy hiénád. Hát ügyelj, hogy melyiknek mit adsz enni! Mert a hiéna nem él azzal, amivel a majom…”

Történt ahogy történt, az egyik lengyel szótár kinyomtatója, Joannes Daubmannus (vagy valamely utóda az ő neve alatt) az 1691. esztendőben rátalált az egyedüli alkalmas formára mindazoknak a tarka olvasmányoknak az egybefoglalásához, amelyeket azok, akik tollat tartanak a fülük mögött, és a szájukból kalamárist csinálnak, az évszázadok folyamán összehordtak és elhullajtgattak, s kiadott egy gyűjteményt a kazár kérdés forrásaiból. A mű a kazárok szótáraként jelent meg, Lexicon Cosri címmel. Az egyik (keresztény) változat szerint a könyvet a kiadónak egy szerzetes mondta tollba, Nikoljei Teoktist nevezetű, miután az osztrák és a török hadak határvidékén, a csatatéren talált, a kazárokra vonatkozó, elegyes eredetű anyagot fejből megtanulta. Így Daubmannus kiadása három szótári részre tagolva jelent meg: külön glosszáriuma volt a kazár kérdés iszlám forrásainak, külön sorolódott be a héber iratokból és mondákból merített anyag, míg a harmadik szótári rész a kazár kérdésre vonatkozó keresztény értesülésekből állt össze. Daubmannus e kiadványát – a kazár birodalomról szóló szótár szószedetét – különös sors érte utol.

A kazárokról szóló első szótár ötszáz példánya közül Daubmannus egyet mérgezett nyomdafestékkel nyomtatott ki. E mellé az aranyozott zárral lezárt, mérgezett példány mellé egy ellenőrző példánya is járt ugyanennek a lexikonnak, ezüstzárral. Az inkvizíció 1692-ben megsemmisítette Daubmannus kiadványának minden példányát, és csupán a mérgezett példány maradt forgalomban, amely elkerülte a cenzúra figyelmét, meg az ezüstzáras ikerpéldány, amely ezzel együtt járt. Így azok az engedetlenek és hitetlenek, akik a betiltott szótár olvasására vetemedtek, a fejükkel játszottak. Bárki is ütötte fel a könyvet, egykettőre elvitte a szíve. Az olvasót a folyamatosan olvasott kilencedik oldalon várta a halál, amikor e szavakhoz ért: verbum caro factum (az ige testté lőn). Az ellenőrző példány, ha a mérgezett példánnyal párhuzamosan olvasták, lehetővé tette a halál pillanatának megállapítását. Az ellenőrző példányban ez a bejegyzés állt: „Ha felébredsz, és semmid sem fáj, tudd meg, hogy nem vagy többé az élők sorában.”

A XVIII. században élt Dorfmeer család hagyatéki pereiből kitűnik, hogy a szótár (mérgezett) aranypéldányát nemzedékről nemzedékre ez a porosz család birtokolta: a legidősebb fivér a könyv felét kapta, a többi gyermek pedig negyedét vagy – ha többen voltak – ennél kevesebbet. A könyv minden egyes részével a Dorfmeer-örökség: a gyümölcsösök, a legelők, a szántóföld, a házak és a vizek vagy a jószágállomány megfelelő arányú része járt, úgyhogy a családban arató halált sokáig nem kötötték össze a könyv olvasásával. Amikor egyszer vész ütött be a jószágállományba, és nagy aszály támadt, valaki azt találta mondani a házbelieknek, hogy valamennyi könyv, akárcsak valamennyi hajadon, lidérccé válhat, a szelleme kijárhat a világba, s akkor aztán a körötte levőket mételyezi és gyötri. Ezért a könyv zárjába apró fakeresztet kell állítani, olyat, amilyet lidérccé vált hajadonok szájára tesznek, hogy a lelkük bévül rekedjen, és ne háborgassa a házbelieket. Így tettek a Kazár szótárral is: a zárjára, mintha a szája lenne, keresztet helyeztek. Ám a bajt ezzel csak tetézték: a házbeliekre most már álmukban tört rá a fuldoklás, és sorra haltak. Ekkor elmentek a paphoz, elmondták neki, hogy áll a dolog, mire ő fogta magát, levette a keresztet a könyvről – és az átok még aznap megszűnt. Lelkükre kötötte: ezentúl a világért se tegyetek keresztet a zárra, mint ahogy most tettétek, amíg a lélek a könyvön kívül tartózkodik. Mert a kereszttől való félelmében nem mer visszatérni a könyvbe, és keservet hoz rátok, veszedelmet. A Kazár szótár aranyozott zárjára tehát ráfordították a kulcsot, és a könyv fellapozatlanul hevert a polcon. Éjszakánként a polcról különös surrogás hallatszott Daubmannus szótára felől: bizonyos korabeli naplójegyzetek szerint, amelyeket Lvovban vetettek papírra, Daubmannus lexikonjába egy homokóra van beépítve, amelyet bizonyos Nehama készített, a Zohar ismerője, aki képes volt egyidejűleg írni és beszélni. Ez a Nehama különben azt állította, hogy a tulajdon tenyere rajzolatában felismerte héber nyelvének hé mássalhangzóját, a vav betűben pedig a saját férfilelkét. A homokóra, amelyet a könyv fedelébe rejtett, láthatatlan volt, de olvasás közben, teljes csendben hallhatóvá vált a homok pergése. Amikor a homokóra lejárt, meg kellett fordítani a könyvet, és visszafelé haladva kellett tovább olvasni, innentől az eleje felé, imigyen tárul fel a könyv titkos értelme. Más feljegyzések azonban arról szólnak, hogy a rabbik nem jó szemmel nézték ama figyelmet, amelyet hittársuk a Kazár szótárnak szentelt, és a könyvet gyakran kárhoztatták a zsidó közösség tanult emberei. A rabbik nem támasztottak kételyt a szótár héber forrásainak hitelessége felől, ám nem tudtak egyetérteni a többi forrás állításaival. Végezetül meg kell mondani, hogy a Lexicon Cosri Spanyolországban sem járt szerencsével: a mór iszlám környezetben az „ezüst példányra” nyolcszáz éves olvasási tilalmat róttak, és ez az idő még nem járt le, vagyis a tilalom még hatályos. Ennek az eljárásnak az a nyitja, hogy Spanyolországban abban az időben még mindig éltek a kazár birodalomból származó családok. Feljegyezték, hogy ezeknek az „utolsó kazár ivadékok”-nak volt egy különös szokásuk. Haragosaikat, ha csak tehették, igyekeztek olyankor gyalázni és átkozni, amikor azok alusznak, és közben ügyeltek arra, hogy szitkaikra és átkaikra fel ne ébredjenek. Nyilvánvalóan úgy tartották, hogy az átok így erősebben fog, és hamarabb beteljesedik rajtuk, mint amikor ellenségük ébren van. Így átkozták meg Daubmannus szerint a kazár nők Makedóniai Nagy Sándort, s állításához az ál‑Kallüszténosz a tanú, mert a kazárokat a Nagy Sándor által leigázott népek között említi.

{1} A kazárokról szóló irodalom jegyzékét New Yorkban adták ki (Th e Khazars, a bibliography, 1939); a kazárok történetéről két ízben jelentetett meg monográfi át egy orosz szerző, M. I. Artamonov (Leningrád, 1936 és 1962), a zsidó hitű kazárok történetét pedig D. M. Dunlop tette közzé Princetonban, 1954-ben.