Bognár Péter

Hajózni kell,
élni nem kell

– részlet –

© Bognár Péter, 2022

A következő lapokon megformált személyek és helyzetek fiktív természetűek, a valósággal való bármiféle egyezésüket éppen ezért a véletlen művének kell tekintenünk. Ugyanakkor nincs abban semmi furcsa, hogy a szerencse változandóságának következményeképpen véletlenül számtalan egyforma esemény történik az idők végtelen folyamán. Mert vagy a várható esetek száma határtalan, és akkor a véletlennek kimeríthetetlen bőségben nyílik alkalma azonos események előidézésére, vagy pedig korlátozott számban fordulnak elő olyan lehetőségek, amelyek bizonyos események megtörténéséhez vezetnek, és akkor elkerülhetetlenül szükséges, hogy azonos előidéző okok azonos eredmények megtörténéséhez vezessenek.

Mielőtt hozzákezdenék azoknak az eseményeknek a leírásához, amelyek településünkön nemrég végbementek, a következőket szeretném előrebocsátani. Az Elek halálát megelőző napon az irányításom alatt dolgozó állománnyal a kaszáló szélén álltunk, és távcsövön keresztül, a saját szemünkkel figyeltük az úgynevezett osztrákokat, akik megint megjelentek a terepen. A nyugdíjasok, mint rendesen, egymással versengő kisebb csoportokba rendeződtek, és ugyanolyan vagy még az előzőeknél is meglepőbb maskarákban gyakorolták az íjjal és nyíllal történő céllövést. A sereglet most olyan negyven vagy talán negyvenöt főből állt, és voltak köztük, akiket már arc alapján megismertünk, és voltak, akiket akkor láttunk először (ezekről személyleírást készítettünk), és az íjakkal felszereltek mellett megint voltak olyanok, akik – talán mert túl gyengék voltak már – nyílpuskával célozták meg a szervezők által kihelyezett, állatokat mintázó bábokat. Ezek egyébként olykor meglepően messziről is célba találtak, ami annak ellenére is elgondolkodtatott, hogy majd mindegyik nyílpuska optikai irányzékkal, egyik-másik pedig lézeres célmegjelölővel is fel volt szerelve. Egy egészen alacsony, teljesen kopasz és kerek fejű férfi például, aki derekán spárgával többször átkötött, és ilyen módon összefogott, ujjatlan, fehér báránybundába volt öltözve, de úgy, hogy a hónaljánál és elöl is kilátszott girhes szőre, mert a mellény alatt félmeztelen volt, ahogyan aszott lábszárai is csupaszon meredeztek, míg cipő gyanánt szintén spárgával átkötött rongyokat tekert a lábára, legalább száz méterről, háromszor egymás után ellőtte a fácánt, amely az életnagyságnál jóval nagyobb volt ugyan, de azért korántsem akkora, hogy ilyen távról bárki könnyedén eltalálhatta volna. Ez az ember a ruházata ellenére egyébként aranykeretes szemüveget és nagy méretű, drágakövekkel és fémlemezekkel kirakott, korong alakú fülbevalót viselt, a nyakában pedig olyan vastag aranylánc fénylett, mint a hüvelykujjam. Mikor aztán a csapatok kilőtték a nyilaikat, kürtszó harsant, és az állatbőrökbe és tarajas sisakokba és fémlapokból készített, furcsa páncélzatokba és más hasonlókba öltözött, őskori rémalakokra emlékeztető nyugdíjasok leengedték a fegyvereiket. A mellettük két sorban egymásra pakolt szénabálák fedezékéből ekkor kisebb csapat hasonló ruházatú gyerek rajzott elő, öten vagy hatan lehettek, és egyikük sem volt idősebb hétévesnél. Kis terepmotorokon ültek, de olyanokon, amelyek hajszálra megegyeznek a felnőttek számára gyártottakkal, és csak annyiban különböztek azoktól, hogy legfeljebb térdmagasságig értek, mert az apró benzinmotorok ugyanúgy ontották a füstöt, és ugyanolyan éles hanggal berregtek fel, és gyorsulni is úgy gyorsultak, mint az igaziak. És a kis csapat szétszéledt, és a gyerekek a célként felállított állatfigurákhoz és a mögéjük kihelyezett szalmabálákhoz száguldottak, és a mélyedések és túrások nagyokat dobtak rajtuk, de ők ügyesen a nyeregben maradtak, és aztán kihúzkodták és összeszedték a nyílvesszőket, amelyeket a hátukon hordott tegezbe raktak, és úgy szállítottak vissza, ki-ki a saját csapatának, mindez azonban mellékes. A lényeg az, hogy ezek az úgynevezett osztrákok nagyon is léteztek, viszont nem az Elek halálát megelőző napon tűntek fel, és nem is aznap, amikor Tomanek holtteste előkerült (ha az események után valóban nyomuk veszett is), hanem már évek óta jelen voltak térségünkben, az Elek halálát megelőző napon pedig csak szokásos gyakorlataik egyikét bonyolították le.

Magukról az osztrákokról azóta egyébként kiderült, hogy egyáltalán nem is osztrákok voltak, vagy legalábbis nem teljesen azok, hanem sokkal inkább innen is, onnan is összesereglett, gyülevész népség, szinte kivétel nélkül vagy legalábbis nagy többségükben magyar állampolgárok, osztrákoknak pedig csak azért keresztelte el őket településünk polgársága, mert a klubjelleggel végzett szabadidős sporttevékenységre egy részük valóban osztrák rendszámú kisbuszokkal érkezett. Manapság persze hallani olyan véleményeket is, hogy az úgynevezett osztrákokat már csak azután kezdték egyesek osztrákoknak hívni, hogy az alább tárgyalandó események végbementek, mégpedig éppen azért, hogy ezzel mintegy megszabaduljanak tőlük, hiszen ha a horda még csak nem is magyarokból állt, akkor településünk polgárságának mi köze is lehetne ahhoz, ami történt? Akik ezt a véleményt erőltetik, azok természetesen azt is hozzáteszik, hogy az „osztrákozást” településünk polgárai közül éppen azok fújták a leghangosabban, akik vagy már kezdettől fogva a nyugdíjasok közé tartoztak, vagy pedig később csatlakoztak az íjászokhoz. Ezek azonban tévhitek, mivel településünk polgárai közül kezdettől fogva nem tartozott senki az osztrákokhoz, se olyan nem akadt, aki utóbb csatlakozott volna hozzájuk, hacsak azokat nem számítjuk, akik az évek során, ilyen vagy olyan szolgálataikért cserébe, titokban pénzbeli vagy másféle juttatásokat és előnyöket fogadtak el a nyugdíjasoktól, ha ugyan valóban voltak ilyenek. Ezek a szolgálatok egyébként jelentéktelen és ártatlan apróságok voltak, ráadásul, mint látni fogjuk, voltaképpen történni sem igen történt semmi. Ha pedig ez így van, akkor miért kellene áthárítani bárkire is bármiféle felelősséget?

Egy
A hangágyú puffan egyet

A Szindrómánál tett vasárnap esti látogatás után tanácstalan voltam, így hát nem siettem, hanem arra gondoltam, hogy még az éjszaka folyamán sort kerítek rá, és átolvasom az előadás szövegét, amelyet Szindróma a rendelkezésemre bocsátott. A Tulipán végén jobbra kanyarodtam, és lassan gurultam az Orchidea utcán a híd felé. Mivel sehogyan se találtam fogást azon, ami szombaton, az esélyegyenlőségi előadáson történt, egyszerre Galba gyilkosai jutottak eszembe, az igazságtalanul feldühödött római katonák, csakhogy most nem Galbát szántam, hanem a katonákon esett meg a szívem, mert hirtelen átérezni véltem, hogy min mentek keresztül ezek a férfiak, amikor jutalom reményében Otho elé akarták vinni tettük bizonyítékát, de mert az öreg és szelíd gondolkodású császár kopasz volt, először nem találtak fogást a fejen, és így kénytelenek voltak köpenybe csavarni, és magukhoz ölelni azt a szörnyűséget, és úgy, ölben vinni, mint egy malacot vagy egy csecsemőt.

Az Orchidea utca nyugodt volt, se gyalogossal, se autóval nem találkoztam, csak az innen is, onnan is felhangzó kutyaugatás jelezte, hogy a polgártársak odafigyelnek arra, ami az övék, és ha ők maguk már nyugovóra tértek is, vagy pedig tévéznek, akkor sem tanácsos megközelíteni a kerítésüket, mert hiszen egy ilyesféle, vagyonőrzésre kiképzett állat nem sokat teketóriázik, ha lépnie és cselekednie kell.

Az utca végén megvártam, amíg a hangágyú puffan egyet, majd számolni kezdtem, de megint elvétettem a következő lövést, mert én még csak ötvenhétnél jártam, amikor a telep északi falánál felállított ágyú útjára indította az újabb lökéshullámot, úgyhogy jobbra fordultam, és a Rozmaringon gurultam tovább.

Amikor a Hámoriék elé értem, lehúzódtam az útról, óvatosan felhajtottam az úttestet a járdától elválasztó, besztercei szilvacsemetékkel beültetett padkasávra, és leállítottam a motort, majd lekapcsoltam az autó és a fényhíd világítását, hogy az álló figyelő-jelző szolgálati pozíció felvételével minél jobban felhívjam magamra a figyelmet, és jelenlétemmel minél inkább ráébresszem a polgártársakat az egymás iránti tisztelet és megbecsülés fontosságára, és minél inkább tudatosítsam bennük az egymás érdekeit figyelembe vevő, korrekt emberi kapcsolatok kialakításának jelentőségét. Vártam néhány percet, de mert továbbra sem észleltem semmilyen gyanús jelet, felnéztem az alig valamivel a látóhatár fölött lebegő holdra, amely hályog fedte szemként hunyorgott a néhány napja a légkörbe került, szaharai eredetű poron át, majd rövid várakozás után felkapcsoltam az autó és a fényhíd világítását, aztán ráadtam a gyújtást a motorra, és kitolattam, és lassan kifaroltam az útra.

Kettő
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb egykori társára és barátjára, Kátz úrra emlékezik

Engem ugyanis akkor már napok óta valami balsejtelemféle gyötört, mint amikor, bár semmi okunk sincs rá, biztosak vagyunk benne, hogy most az egyszer nem ússzuk meg, mert az áthatolhatatlan sötétség valamely távoli pontján a sors, a nagy tekejátékos már elengedte a kötél végére erősített golyót, amelynek, bár minden igyekezetünkkel megpróbálunk kitérni előle, éppen így akadunk majd az útjába, hogy ízzé-porrá zúzzon, hiszen a végzet, ha nem váratlan is, elkerülhetetlen. A szombatot megelőző szerdára esett ugyanis válásom tizedik évfordulója, az évforduló napja pedig évről évre nyomorúságos lelkiállapotban talál, mert ahogy fogy az idő, és már nincs esély rá, hogy előmozdítsam ügyemet, mert lényegében véget ért a nap, és már csak óráim vannak hátra, szinte semmi másra nem tudok gondolni, csak arra, hogy talán néhány perc is elég lehet, és hogy még nincs minden veszve, hogy talán még jobb belátásra tudom bírni a feleségemet, mert ha odamegyek, ha egyszerűen becsengetek a házba, amelynek a garázsból átalakított alsó része ma is az én tulajdonomat képezi, akkor lehet, hogy behív magához, ha pedig behív, akkor talán már adni fogja magát a pillanat, amelyben meg tudom fogalmazni és el tudom mondani neki a véleményemet, hogy bár soha semmiben sem értettünk egyet, és mindig az ellenkezőjét csináltuk annak, amit a másikunk javasolt, ilyen módon mégiscsak kiegészítettük egymást valamiképpen. Idén már, igaz, a házunk kapujáig jutottam, sőt, már a csengőt is megnyomtam, de amikor kinyitotta a bejárati ajtót, és kijött, úgy láttam rajta, hogy váratlan feltűnésem zavarba hozza és bosszantja, és annak ellenére, hogy behívott, végül mégse mentem be, hanem úgy csináltam, mintha a műhely ajtaján lévő lakat sértetlenségét szeretném ellenőrizni, csak a kulcsomat a bázison hagytam.

Mindezek után másnap, vagyis csütörtökön a legrosszabb hangulatban mentem el gyerekkori barátom, az egyesületi munkában is kezdettől részt vállaló Lelkes Gábor temetésére. Mivel Gábor evangélikus vallásúnak lett megkeresztelve, nem Fecz plébános úr temette, nekem pedig a sír mellett állva eszembe jutott, hogy az iskolában Gáborral egy Nick Carter-füzet mintájára amolyan detektívképregény-sorozatot fabrikáltunk magunknak, amelyben a nyomozó egy sintértelepről szökött kutya, elmaradhatatlan társa és segítője pedig egy szintén gazdátlan, de annál elegánsabban öltözködő macska volt. A kutya, miközben az éppen aktuális ügy részletein töprengett, whiskyt ivott és szivarozott, a Gábor által kitalált macska viszont sokat olvasott, sőt az izgalmasabb részeket olykor a kutyával is megosztotta, ami a kutyát hol megzavarta, hol viszont segítette a bűntény megoldásában, de akár így volt, akár úgy, a két állat végül a leghátborzongatóbb és legkibogozhatatlanabbnak tűnő bűneseteket is felfejtette.

És ilyen módon történhetett, hogy miközben a két sírásó leengedte a koporsót, ha csak egy pillanatra is, de arra gondoltam, hogy milyen jó lett volna egyszer az életben valami komolyabb ügy, amelynek során nyomozóként is kipróbálhatom magam. Ott álltam a nyitott sír fölött, és világosan láttam, hogy eljött a számvetés pillanata, így hát vettem egy nagy levegőt, és mérlegre tettem az életemet, és azt, hogy mit tudok felmutatni, és hogy hová jutottam, és egyesületünkre és az általunk elért eredményekre gondoltam, és egyszerre színről színre láttam, hogy semmi értelme nem volt annak, amit csináltam, és hogy most már így fogok meghalni, mert hiszen megöregedtem. Néztem az egybegyűlteket, akik jobbára maguk is hozzám hasonló gyerekek kellett hogy legyenek, mert a kelt tésztához hasonló, szétfolyt ábrázatokból, a téveteg mozdulatokból és a bizonytalanságot leplezni igyekvő tekintetekből ugyanazt a csodálkozást olvastam ki, amit én is éreztem, hogy hiszen még csak most fogtunk hozzá ehhez az élethez, és úgy tűnik, máris vége. Úgyhogy erőt vettem magamon, és csak azért is megpróbáltam visszaemlékezni, hogy legalább ilyenformán visszahozzam azt, ami végleg elmúlt, de akárhogy koncentráltam, és akárhogy törtem a fejem, még a két nyomozónk nevét sem sikerült felidéznem, sőt a végén már abba se voltam biztos, hogy csakugyan kutya és macska volt-e a két állat, így hát bedobtam a sírba a virágot, megszorítottam az özvegy kezét, és eljöttem.

Három
Amelyben két ember és két kutya megy el egymás mellett, és Oktáv lassít, majd balra fordul, és letér az útról

A Szindróma-féle társulat által szombaton bemutatott, nyomorúságos hangvételű és minden szempontból visszataszító, bár inkább csak nevetséges és ostoba előadás így hát engem voltaképpen meg se lepett, se pedig az, ami utána történt, sőt bizonyos szempontból meg is könnyebbültem attól, amit átéltem, mert hiszen, gondoltam, akkor legalább túl vagyunk rajta, és legalább már látszik a probléma körvonala, hogy mi készülődött, és hogy mi volt a levegőben. És ilyen módon meg se fordult a fejemben, hogy az esélyegyenlőségi előadás és az, ami utána lezajlott, és amit polgármester úr a személyemet és egyesületünket érintőleg kilátásba helyezett, voltaképpen apróság ahhoz képest, ami a mélyben éppen akkor történik, és ami még csak ezután fog hírt adni magáról.

A Kökörcsin utca továbbra is nyugodt volt, én pedig lassan gurultam, és közben a polgármester úr és köztem nem sokkal az előadás után lejátszódott jelenetre gondoltam, és arra, amit polgármester úr mondott, hogy úgy néz ki, másra lesz kénytelen bízni a ponty őrzését, mert egyesületünk működési engedélyét a történtek után a jövő évre nem fogja meghosszabbítani, vagy ha mégis, akkor meg fogja találni a módját annak, hogy másképpen lehetetlenítse el a munkánkat, és hogy vissza fogja bontatni a bázist, és aztán eredeti funkciójának megfelelően szamarakat vagy kis testű lovakat telepít az egykori silóaprítóba, hogy körbe-körbe sétálva járják végtelen és értelmetlen köreiket, és kukoricaszárat és más hasonlót aprítsanak a teheneknek, amelyeket csak azért fog beszerezni, hogy legyen mire hivatkoznia, amikor felmondja a bérleti szerződést. És a bal kezem zsibbadni kezdett a gondolattól, és kivert a víz, és olyan érzés kerített hatalmába, mintha elefánt ülne a mellkasomon, ami a közelgő infarktus biztos jele, és hirtelen és minden előjel nélkül nyilallásszerű fájdalom szalad végig a jobb lábamon.

Mivel a Szindrómánál tett látogatás hosszúra nyúlt, már jócskán besötétedett. Ahogy lassan gurultam a Kökörcsinen, egy pillanatra olyan érzés kerített hatalmába, mintha követnének. Belenéztem a visszapillantó tükörbe, de nem láttam senkit. A Kikerics utcában egy autó piros helyzetjelző lámpája távolodott, a bal oldali járdán pedig két könnyen beazonosítható személy ért éppen egymás mellé, mindketten kutyát sétáltattak, és láttam, hogy a kutyák bizalmatlanok egymással, én tehát megvártam, amíg elhalad egymás mellett a két eb, és aztán balra fordítottam a fejem, és egy pillantás erejéig a Tulipán utcát is ellenőrzés alá vontam.

Ahogy a hídhoz értem, lassítottam, majd egy hirtelen jött ötlettől vezérelve balra fordultam, és letértem a műútra, amely a patak mellett a szántóföld felé vezet. A sötétbe burkolózó patak itt öt vagy hat méterre folyik a műúttól, és a partját közepesen sűrű aljnövényzet borítja, és fűz- és fekete dió és bokréta- és zöld juhar és egyéb fák követik egymást, rendszertelen eloszlásban és sorrendben. Leállítottam a motort, és először arra gondoltam, hogy nem késlekedek, hanem előveszem a kesztyűtartóból, és még ott az autóban átolvasom az előadás szövegét, de aztán, mert a hátam sajgott, egyelőre megváltoztattam a szándékomat, és lekapcsoltam az autó és a fényhíd világítását, majd kiszálltam, és hátamat a Suzuki oldalának döntve előbb felnéztem a holdra, aztán pedig, hogy oldódjon valamelyest a nyomasztó és kellemetlen érzés, amely rám telepedett, mély lélegzetvételekkel, továbbá vállkörzéssel és fejkörzéssel reagáltam.

Négy
Amelyben hűvös lesz, és Oktáv madárhangot hall

A hold hályogos szemre hasonlító korongja lenyugodni készült. Az órámon ellenőriztem a pontos időt, tíz óra múlt valamivel. A víz csöndesen folydogált a mederben, az úttest, mint vasárnap este rendesen, kihalt volt, talán öt perc is eltelt, mire jött egy autó, és lámpájával egyre élesebb fénybe vonva a híd faragott kőkorlátját, eltűnt az új telep irányába, amelynek utcái virágokról vannak elnevezve, vagy fordítva, a telep irányából érkezve a faluközpont felé vezető Kőhíd utcán, hogy annál tömörebb sötétség maradjon utána. Vettem egy nagy levegőt, és lassan kifújtam, és aztán újra teleszívtam a tüdőmet, és megint kifújtam, és közben óvatosan előrehajoltam, majd újra kiegyenesedtem.

Ekkor, mintha csak a túlvilágról szűrődne át, megint meghallottam a tollbegyűjtő kisbusz hangszórójának hangját. A begyűjtők ezek szerint, állapítottam meg, továbbra is a környéken tanyáznak, és a leghatározottabb tiltásom ellenére sem hagytak fel szabályellenes és értelmetlen szokásukkal, hogy éjszaka is folytatják tevékenységüket, és bekapcsolt hangszóróval járnak utcáról utcára, a végtelenségig ismételt felhívás segítségével toll, szarvasagancs és használt akkumulátor eladására igyekezve rábírni településünk polgárságának könnyen befolyásolható rétegét. Ezekkel az éjszakai akciókkal egyébként talán nem is az lehetett a céljuk, hogy felébresszék a polgártársakat, és ilyen módon, még az éjszaka leple alatt csalják ki tőlük az agancsokat és a tollat vagy éppen a használt akkumulátort, mert hiszen ki az, aki egy ilyen távolról érkező és csak alig-alig hallható felhívásra kikel az ágyából, köntöst vesz magára, és kutakodni kezd a fészerben? Inkább talán abban reménykedtek, hogy ha településünk polgárai először álmukban hallják a felhívást, akkor nappal már ők maguk fogják vételre felajánlani rejtett értékeiket az akkor már – látszólag – közönséges vasbegyűjtő autóként tevékenykedő, egészen más szöveggel házaló furgon sofőrjének. Ez azonban zavaros ügy, hiszen semmilyen rendelkezés nem tiltja a tollfelvásárlást, ahogyan szarvasaganccsal és használt akkumulátorral is szabadon üzletelhet az, aki rendelkezik ilyesmivel. Ha viszont ez így van, akkor miért kell olyasféle praktikákhoz folyamodni, mint a mi tollbegyűjtőink, akiket éjszaka annak ellenére sem sikerült még tevékenységük gyakorlásán kapnom, hogy többször a nyomukba eredtem, mert olyan tisztán hallottam a furgon hangszórójának hangját, hogy biztos voltam benne, valamelyik szomszéd utcában végre tetten érhetem őket? Ezek után persze nincs semmi meglepő abban, hogy amikor nappal megállítom a furgont, és felelősségre vonom a néhány fős társaságot, és felszólítom őket, hogy legkésőbb este tíz órakor fejezzék be a kereskedést, és ne próbáljanak a zavarosban halászni, hanem nyílt kártyákkal játsszanak, és a furgon hangszórója a valós szándékaiknak megfelelő felhívást tegyen közzé, akkor a begyűjtők csak néznek egymásra, és mindent tagadnak, és úgy tesznek, mintha érteni sem értenék, hogy miről beszélek. A hangágyú felállítása óta a begyűjtők egyébként érezhetően visszahúzódtak, és jóformán felhagytak az éjszakai akcióikkal, és inkább csak nappal lehetett látni megnyúlt ábrázatukat, ezért is vagyok benne biztos, hogy azon az éjszakán megint hallottam őket.

És kifújtam a levegőt, és miközben a kilégzés végére értem, és a tüdőm szinte üres volt, megint Szindrómára gondoltam, és századszorra is megpróbáltam visszaidézni, hogy vajon említettem-e Szindrómának azt a bizonyos történetet, hogy vajon beszéltem-e Szindrómának az athéni Alkibiadészról, arról a hadvezérről, aki jellemének és megjelenésének bizonyos vonásai alapján talán valóban párhuzamba állítható Bihari úrral, hiszen mindkettőjüket saját polgártársai száműzték és lehetetlenítették el, mégpedig csak azért, mert szabados és bosszantó viselkedésük sokak számára terhes és elviselhetetlen volt. De akárhogy gondolkoztam, mindig ugyanarra jutottam, hogy tőlem Szindróma semmi módon és semmiféleképpen nem hallhatott Alkibiadészról, vagy ha mégis, akkor nem ilyen összefüggésben, mert hiszen a Bihari úr és Alkibiadész jelleme és sorsa között fennálló párhuzamra én magam korábban egyáltalán nem figyeltem fel, és csak akkor döbbentem rá, hogy az athéni hadvezér története több tekintetben is hasonlóságokat mutat Bihari úr jellemével és az általa vezetett üzem sorsával, amikor megnéztem azt az előadást, amelyet polgármester úr és vendégei is láttak, és amely olyan rossz benyomást tett polgármester úr vendégeire és a minisztériumi küldöttségre, hogy ilyenformán a mintatelep sorsa és a nemzeti mintafalu program és polgármester úr egész tervének megvalósítása is bizonytalanná vált, mégpedig éppen akkor, amikor már a ponty fogadására is felkészültünk.

A patak lassan és feketén vonult a maga medrében, az úttest mindkét irányban üres volt, és én füleltem, de most már nem hallottam a tollbegyűjtőket, vagy csak olyan halkan, mintha a tollra, szarvasagancsra és használt akkumulátorra vonatkozó ajánlat, a napközben elnyelt meleggel együtt, az aszfaltból szivárogna elő, és arra gondoltam, hogy ilyen módon tagadhatatlan, hogy van valami a begyűjtők módszerében, mert hiszen még én, akinek se tolla, se szarvasagancsa, se használt akkumulátora nincsen, még én sem tudom kiverni a fejemből azt, amire rá akarnak venni.

Biciklista közeledett a hídhoz, láttam, hogy ittas állapotú személlyel állok szemben, egy idő után a személyazonosságot is meg tudtam állapítani, és bár tisztában voltam vele, hogy polgárőrként kötelességem lenne figyelmeztetni a polgártársat a közúton rá leselkedő, az ittasságból és a láthatósági mellény hiányából fakadó veszélyre, hogy meg kéne állítanom, és az ő érdekében ki kellene csavarnom a szelepet a gumijából, hogy ilyen állapotban ne tudja folytatni az útját, hanem a biciklit az ittas személytől elvárható módon maga mellett tolva, a járdán haladjon hazafelé, ha már önhibájából elvetette a sulykot, de gondolataim olyannyira lekötöttek, hogy mindezeket most távoli és jelentéktelen dolognak éreztem.

Miközben végeztem a gyakorlatokat, és miközben figyeltem, ahogy az izmaim lassan lazulni kezdenek, összeszedtem a gondolataimat, és koncentráltam, és felidéztem, amit Szindróma mondott, és aztán arra jutottam, hogy ha jogi értelemben igaza van is, és természetesen neki is szabadságában áll közzétenni az álláspontját, és neki is lehetősége van arra, hogy véleményt alkosson, és ő is elmondhatja, amit gondol, ugyan mi értelme van nevetségessé tenni másokat? És ugyan mi értelme van polgármester úr törekvéseit kigúnyolva és a Bihari-féle üzem elűzésére célozva olyan színben tüntetni fel településünk polgárságát, mintha romok között tengődő, ütődött lények nyomorúságos gyülekezete volna?

Hűvös lett. A mintatelepen felállított hangágyú puffanására az egyik bokrétafa lombkoronájából nyávogásszerű madárhang felelt, és én számolni kezdtem, hogy hátha eltalálom a következő lövés pillanatát, amely a hangágyú vezérlőpanelén általam eszközölt beállítás értelmében pontosan hatvan másodperc múlva kellett hogy elkövetkezzen, és közben arra gondoltam, hogy a nyávogásszerű madárhang minden bizonnyal szajkótól, esetleg seregélytől vagy pedig fekete harkálytól származik, ennél is valószínűbb azonban, hogy az ágak között macskabagoly húzza meg magát, hiszen ez a madár éjszakai életmódot folytat, és szintén szokatlannak mondható, nyomorúságos hanggal hívja fel magára a figyelmet, ha valamilyen okból úgy érzi, hogy meg kell szólalnia, és kifejezésre kell juttatnia magányos tépelődéseinek értelmetlen szublimátumát, és kimondtam a hatvanat és aztán a hatvanegyet, de úgy látszik, most meg túl gyorsan számoltam, mert a hangágyú csak ezután sült el, akkor, amikor én már biztos voltam benne, hogy a hatvankettőt sem úszom meg, sőt talán még tovább kell számolnom, mintha megőrültem volna.

Öt
Amelynek írása közben, mert nyitva felejtettem a kaput, eltűnt a Trapéz. Kerestük a gyerekkel, nincs. Nőm szerint el kéne gondolkoznom a dolgokon. Korlát mindenesetre nyomorúságos állapotban van, csak áll, és néz rám

A hangágyút egyébként nem a tollbegyűjtők ellen vásárolta meg polgármester úr, hanem az egyre gyakoribb nyúlbetörések és az azok nyomán kialakult hisztérikus hangulat győzte meg arról, hogy lépnie kell, ha viszont már van hangágyúja a falunak, akkor azt úgy igyekeztem felállíttatni, hogy a lökéshullám a tollbegyűjtők feltételezhető fészkén is végigsöpörjön, és ilyen módon előbb vagy utóbb kénytelenek legyenek feladni a tábort. A patak felől egyre hűvösebb levegő áramlott felém, és az egész napos hőség után jólesett megborzonganom. Visszaültem az autóba, és valamelyest hátrahajtottam az ülést, hogy a hátam minél jobban ellazulhasson.

Azt, hogy a tollbegyűjtők hol húzták meg magukat, persze senki sem tudta biztosan, de azért sejteni lehetett, hogy településünktől északra, az elvadult akácos löszös talajának valamelyik berogyásában ütöttek tanyát, mert bár a hangágyúval sikerült valamelyest visszaszorítani őket, továbbra is jelen voltak településünk környékén, hogy véglegesen csak az alább tárgyalandó események lezárulása után tűnjenek el a környékről, ha most már csakugyan felszedték végre a sátorfájukat, tehát éppen akkor, amikor hirtelen az osztrákoknak is nyoma veszett.

Aznap este én mindenesetre az esélyegyenlőségi előadást és az utána történteket akartam végiggondolni, és azért álltam meg a pataknál, és azért kanyarodtam le a műútra, hogy összegezzem, amit Szindrómáról tudok, nem pedig azért, mint egyesek híresztelik, mert én is összejátszottam az osztrákokkal, és valamiféle üzenetet vagy utasítást vártam tőlük. És miután kifújtam magam, és a tollbegyűjtőket se hallottam már, és ilyen módon nyugodtan a tárgyra koncentrálhattam, eszembe is jutottak bizonyos, a közelmúltban lejátszódott események, de arra jutottam, hogy aki nem hajlandó hízelegni a népnek, annak bosszúállónak sem szabad lennie vele szemben, és hogy Szindróma, bár semmit sem tett azért, hogy mérsékelje Tercék ellene fellobbant haragját, ezek szerint mégiscsak zokon vette azt, amit kihívó magatartásával és sokakat zavarba ejtő gondolataival voltaképpen ő maga provokált ki. A talán fél évvel korábbi eset egyébként inkább csak amolyan tréfa volt, és a következőképpen folyt le.

A homályos és egymásnak olykor ellentmondó beszámolók szerint azon a napon Szindróma, mint rendesen, délután négy óra körül jelent meg a presszóban. Egy darabig a sportközvetítést nézte, és ekkor még szinte biztos, hogy nem fogyasztott alkoholt. Nem sokkal később viszont állítólag már a teraszon volt, és ott a Terc nevű polgártársunkkal és az ő társaságához tartozókkal ivott. Ehhez annyit érdemes hozzátenni, hogy vele született rendellenességéből és keringési problémáiból kifolyólag, illetve szívelégtelensége okán Szindróma nemigen vehet magához szeszes italt, ha pedig mégis, akkor csak kis mennyiségben. Többen állítják ugyanakkor, hogy Szindróma estére ittas állapotba került, és ebben a tőle szokatlan és saját maga számára is kevéssé ismert állapotban vitát provokált, aminek az lett a következménye, hogy valamikor a késő esti órákban ledobták úgymond a Tajgetoszról.

A patak méltóságteljesen folydogált, bár a hetek óta tartó száraz időjárás miatt sok víz nem volt benne. A nyolcvanas évek közepe táján fent, a tízes és a tizenhármas folyamkilométer között nagy mennyiségű, bányászati tevékenységből származó karsztvizet kezdtek az év legnagyobb részében addig sekély, inkább csak a lefolyó vizeket összegyűjtő patak medrébe szivattyúzni és pumpálni, amitől a vízér állandó és bőséges vízhozamra tett szert. Azokban az években, amíg a bánya üzemelt, a vízfelület nagyjából háromméteres átlagszélességéhez másfél méteres, helyenként pedig ezt is meghaladó vízmélység társult, ha pedig egy-egy keresztbe dőlt fánál zúgó alakult ki, akkor ott, ahol az alábukó víztömeg kimélyítette a patakfeneket, háromméteres gödrök is kialakultak. A bányát aztán bezárták, és a patak újra csak a vízgyűjtő területén hullott vizeket szállítja, mint ki tudja, mióta.

Hogy Szindrómának a Tajgetoszról történt lehajítását pontosan hogyan kell elképzelni, azt megint nem tudjuk. Szindróma másnap, bár fizikai sérülést nem szenvedett, nem volt kihallgatható állapotban, aztán pedig nem akart nyilatkozni az esetről, aminek véleményem szerint az a természetes és helyénvaló szégyenérzet volt az oka, amelyet a felnőtt, jogai és kötelességei tudatában lévő polgár érez, ha önhibájából került olyan állapotba, hogy később nem tudja felidézni, ami vele történt. Egyesek szerint a kocsijával együtt legurították a terasz lépcsőjén, ennek azonban ellentmond, hogy Szindróma kerekesszéke villanyerő-meghajtású, kézivezérlő-állomással ellátott típus, amely nem engedelmeskedik önként a gravitáció kényszerének. Mások, és ez már hihetőbben hangzik, azt állították, hogy csak amolyan jelképes dobásról volt szó, és hogy inkább csak „meglóbálták” vagy „meglengették”, egyvalaki viszont látni vélte, hogy „belevarrták” úgymond egy „zsákszerűen összefogott és meghajtogatott asztalterítőbe”, és „mint valami nyulat vagy fácánt”, felakasztották a fogasra „pihenni”.

Fázni kezdtem. A hold időközben lebukott, az órámra néztem, tíz óra huszonhárom percet mutatott. Ekkor pillantottam meg a járművet, amely a falu felől közeledett. Talán az tűnt föl, hogy a normálisnál lassabban halad, talán a lámpák elhelyezkedése és alakja volt ismerős, és valóban. Mikor az autó az orvosi rendelő előtti lámpa fényébe ért, minden kétséget kizáróan meg tudtam állapítani, hogy polgármester úr alkatrészenként összevásárolt, 1957-es gyártmányú, kétajtós Fordja közeledik az úton, amely lekerekített formáival, szürke színével, fényesen csillogó, krómozott lökhárítóival és apró termetével leginkább Trabanthoz hasonlított, de amely polgármester úr szerint valójában az autók királya, mert hiszen az 1957-es év nemcsak az amerikai, hanem az egész világ, továbbá minden idők autógyártásának legnagyszerűbb éve volt.

Hat
A polgármester eléri a hidat, és egy pillanatra megáll, mint aki eltévedt. Eltelik egy másodperc, talán még egy

Arról, hogy mi okozta a Terc és Szindróma közti nézeteltérést, kevés információ szivárgott ki, de általában az olvasható ki az emlékezésekből, hogy Szindróma, aki rendkívüli módon vonzódott a témához, az alkohol hatására megint településünk történetéről és múltjáról kezdett beszélni, csakhogy most nem a tőle korábban megszokott hangvétellel és színvonalon, hanem kuszán és gúnyos hangsúlyokkal a hangjában, és ilyen körülmények között került sor úgymond a „Tajgetoszra”. Szindróma ugyanis, talán mert valóban érdekelték a könyvek, talán, hogy ellensúlyozza hátrányos megjelenését, és alapot teremtsen fölényes viselkedéséhez, mindent elolvasott, ami a keze ügyébe akadt, és ilyen módon bizonyos műveltségre tett szert, településünk múltjáról pedig jóformán mindent tudott, olyannyira, hogy a hajdani szövetkezet mintafaluprogramjának keretében kiadott, településünk történetét feldolgozó, közel ötszáz oldalas munkát a szó szoros értelmében kívülről fújta, és ha olyan kedve volt, vagy pedig a helyzet úgy kívánta, akkor nemcsak a program keretében létrejött épületek hajdani funkcióját magyarázta el a presszóban összegyűlt polgároknak, és nemcsak a szövetkezet működéséről tudott a tollértékesítéstől és a szappanfőzéstől a kenderfeldolgozáson át a kulturális élet fellendítésére tett kísérletekig vagy a villamos áram bevezetéséig számokkal és adatokkal alátámasztott, világos képet adni, hanem településünknek a török időkben átélt szenvedéseit is ugyanolyan szakszerűen volt képes hallgatói elé tárni, mint amilyen meggyőzően beszélt arról, hogy merrefelé lehetett a falu első temetője, amelyet még a középkorban használtak, vagy hogy melyik római főútvonal tette lehetővé, hogy itt már a római korban is település létesüljön.

Polgármester úr elérte a hidat, és egy pillanatra megállt, mint aki eltévedt, vagy mint aki elbizonytalanodott. Eltelt egy másodperc, talán még egy, és az autó már tovább is indult, de a várakozásommal ellentétben polgármester úr nem folytatta útját az új telep irányába, hanem lekanyarodott az úttestről, és a velem átellenes oldalon rátért a műútra. Először természetesen azt hittem, hogy csak meg akar fordulni, de a fényesen csillogó Ford nem állt meg, és nem tolatott vissza az aszfaltra, hanem a hepehupás úton lassan haladt a szántóföld mellett, míg az autó világítását ki nem takarta a patak ívét követő kanyar.

A természetesen felmerülő kérdést, hogy mi dolga lehet polgármester úrnak ilyenkor az illegális hulladéklerakónál, amelybe a polgártársak, mintha csak összebeszéltek volna, vagy mintha valamely, a szívük legsajátabb tulajdonaként magukkal hozott parancshoz vagy rendhez igazodnának, semmi mást nem raknak, csak autóroncsot és hasznavehetetlen felniket és más autóalkatrészt, azzal kerültem meg, hogy hiszen én magam is lekanyarodtam ide a patakhoz, és én is a vizet nézem, és ahelyett, hogy mozgó figyelő-jelző szolgálatot látnék el, ahelyett, hogy felkapcsolnám az autó tetejére szerelt fényhidat, és lassan gurulva bejárnám a falut, és ilyen módon egyértelművé tenném a POLGÁRŐRSÉG aktív jelenlétét azok számára, akik esetleg szabályellenes vagy törvénytelen cselekedet végrehajtására készülnek, én is a szombati nap eseményeivel vagyok elfoglalva, és én is Szindróma előadásán töprengek, és miként az idős császárt legyilkoló római katonák, akik először nem találtak fogást a kopasz fejen, én sem igen boldogulok azzal, ami történt.

Mivel a későbbi események fényében megkerülhetetlenné vált, azóta természetesen sokszor föltettem magamnak a kérdést, hogy polgármester úr ott és akkor, vagyis vasárnap késő este tudatában lehetett-e annak, hogy látom őt, de erre a kérdésre újra és újra ugyanazt a választ kell adnom, tudniillik, hogy polgármester úr csak egy, legfeljebb két másodpercre állt meg a híd után, majd rögtön tovább is indult titokzatos célja felé, így hát akkor semmilyen módon nem láthatta meg, hogy a másik oldalon, a hídtól jó tíz méterre, a sötétbe burkolózó fák és bokrok takarásában egy kivilágítatlan autó várakozik, mikor pedig tizenegy előtt nem sokkal visszaért, nem is fékezett, hanem felkanyarodott az útra, és anélkül, hogy alaposabban körbenézett volna, elhajtott a falu irányába, amerről jött.

Hét
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb a pontyra gondol, majd felveti a kérdést, hogy mikor járunk el helyesen, és hogy hol a határ

Az éjszaka fennmaradó részét a bázison töltöttem, elvégeztem a papírmunkát, és jegyzeteket készítettem, vagyis megpróbáltam rendszerezni a nap folyamán engem ért benyomásokat, és az azok alapján bennem kialakult elképzeléseket, és közben a pontyra gondoltam, és arra, hogy vajon mekkora lehet. A polgárőrmunkának ezt a részét kifejezetten szeretem. Ilyenkor, ha becsukom a bejárati védmű ajtaját, teljes csönd van a bázison, ugyanis az irányításom alatt dolgozó állományt éjszakára vagy mozgó figyelő-jelző szolgálatra küldöm, vagy otthonában pihentetem, és csak a szellőztetőberendezés halk zúgását hallani, se Lantosnak a krokodilok harapáserőssége köré szervezett elméleti fejtegetései, se Kozák dupla fogsoros cápái és hasonló arányú cáfolatai nem zavarják a gondolkozást, így az érdemi munkát általában ezekre az órákra vagyok kénytelen halasztani. Ezek az órák azok, amelyek képesek az éppen folyamatban lévő ügyek véglegesnek hitt körvonalait megbontani, hogy a tények alkotta összefüggésrendszert átrendezve kijelöljék az olykor meglepő, máskor banális, de végül egyedül helyesnek bizonyuló irányt. Az illegális szemétlerakó régóta húzódó ügye ugyanis csak egy a sok közül, ennél sokkal nehezebben megoldható elméleti és gyakorlati kérdések tömegére kell olykor azonnali, olykor sokakban ellenérzést kiváltó, olykor összetett és sokoldalú, de minden esetben határozott és jogilag jól megalapozott választ adnunk.

Megengedhető-e, hogy a polgártársak a tulajdonukat képező ingatlan területén keletkező zöldhulladékot utánfutó vagy más egyéb szállítási eszköz segítségével kihordják a faluból, és a műútról a patak árterébe szórják vagy dobják vagy vonszolják? Illegális hulladéklerakásnak minősül-e ez, amely esetben egyesületünknek saját hatáskörben nyomozást szabad, sőt kell elrendelnie és lefolytatnia, vagy pedig, mivel zöldhulladékról, leggyakrabban ágnyesedékről, fűnyírásból származó fűlevélvágatról vagy őszi hulladéklevél-törmelékről, tehát csupa hosszabb vagy rövidebb idő alatt szükségképpen lebomló, a talajt voltaképpen tápláló maradványról van szó, akkor járunk el helyesen, ha szemet hunyunk a polgártársak körében kialakult gyakorlat fölött, és ha ez utóbbi a megfelelő eljárás, akkor hol a határ? Mert például, ha az eddigieket elfogadjuk is, tolerálható-e, hogy bizonyos polgártársak a pálinkafőzés melléktermékeként visszamaradó cseresznye-, barack-, szilva- és más egyéb magokkal ugyanígy járnak el, illetve elfogadható-e, ha a főzési folyamat végtermékét, a kifőtt cefrét, ami szintén növényi eredetű ugyan, de immár savas kémhatású, kihordják úgymond, és a közterületen öntik ki, mert erre is volt már példa, hogy arról az immár teljesen egyértelmű helyzetről ne is beszéljünk, amikor állati maradványok vagy vágásból származó belsőségek kerülnek kukászsákban vagy más módon kihelyezésre, vagy amikor a vegyes tüzelésű kazán olyan anyagokkal kerül felfűtésre, amelyek égetése hatóságilag tilos, és akkor az osztrákok vagy éppen a tollbegyűjtők okozta problémát még meg se említettem.

Ezek az éjszakai órák tehát azok, amelyek alkalmat és lehetőséget biztosítanak számomra a folyamatban lévő, az éppen megnyitás előtt álló és a távolabbi jövőre tervezett ügyek átgondolására és elemzésére, a lehetséges stratégiai irányváltások, illetve az ezen irányváltásoktól várható eredmények és járulékos következmények megfontolására, valamint az adott szakterület és a hozzá tartozó jogi háttér tanulmányozására, egyszóval mindarra, amivel a terepen már nincs idő foglalkozni, aminek a terepen már tökéletesen egységes rendszert kell alkotnia ahhoz, hogy az intézkedés ne csak szabályos és arányos, ne csak egyesületünk hosszú távú koncepciójába és cselekvési tervébe illeszkedő, tehát következetes és jól körülhatárolt legyen, hanem valódi célját és értelmét is betöltse, vagyis egymás iránti tiszteletre és megbecsülésre és egymás érdekeit figyelembe vevő, korrekt emberi kapcsolatok kialakítására ösztönözzön… … …

Tartalom

Egy
A hangágyú puffan egyet

Kettő
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb egykori társára és barátjára, Kátz úrra emlékezik

Három
Amelyben két ember és két kutya megy el egymás mellett, és Oktáv lassít, majd balra fordul, és letér az útról

Négy
Amelyben hűvös lesz, és Oktáv madárhangot hall

Öt
Amelynek írása közben, mert nyitva felejtettem a kaput, eltűnt a Trapéz. Kerestük a gyerekkel, nincs. Nőm szerint el kéne gondolkoznom a dolgokon. Korlát mindenesetre nyomorúságos állapotban van, csak áll, és néz rám

Hat
A polgármester eléri a hidat, és egy pillanatra megáll, mint aki eltévedt. Eltelik egy másodperc, talán még egy

Hét
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb a pontyra gondol, majd felveti a kérdést, hogy mikor járunk el helyesen, és hogy hol a határ

Nyolc
Amelynek írásakor hajnal volt, és minden aludt még, csak én nem. Mire kitettem a pontot, Korlát megette türkizszín bőrcipőm felét. Hiányzik neki a Trapéz

Kilenc
Amelyben Oktáv kétszer egymás után végigvezet egy zárkocsit egy kabát durva fogazatú, műanyag zárláncán, majd egy anya felmutat az ég felé egy műanyag csecsemőt

Tíz
Amelyben kompromisszumos jellegű megoldás születik, és a kukások letakarják a kegyeletsértő bordakosarat

Tizenegy
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb lehetetlen beszélgetésbe keveredik egy emberrel, aki nem állít semmit, csak kérdéseket fogalmaz meg

Tizenkettő
Továbbra sincs meg a Trapéz, pedig a hónap végén szülni fog. Korlát a fogait csikorgatja, ha meglát, nőm könnyezik, a gyerek sír. Mit csináljak? Nincs a pataknál, nincs a kaszálón, sehol sincs

Tizenhárom
A nemes és jó természetről, amely ha nem részesül megfelelő nevelésben, sok rossz gyümölcsöt is terem a pompásak mellett

Tizennégy
Amelyben Oktáv nemet mond polgártársai tolakodására, majd felír két nevet egy söralátétre

Tizenöt
Amelyben polgármesterné asszony elnézést kér, összehúzza mellén a virágmintás köntöst, és köp egyet

Tizenhat
Amelynek írásának reggelén táskába raktuk a termoszt, és hat órakor útnak indultunk én és a gyerek, azzal, hogy a Trapéz nélkül haza nem jövünk. Korlát ment elöl egy zsinóron. Napok óta nem alszunk. Nem lett meg

Tizenhét
Amelyben egy eltűnt trágyakupacot és egy szarvast látunk, amelyet Könczölné a plébániának ajándékozott, de amelyet az egyház eltévelyedésnek minősített. Könczöl úr széttárja a kezét

Tizennyolc
Amelyben cifra jelenet tanúi lehetünk

Tizenkilenc
Amelyben megismerjük Bakost, a reménybeli türannoszt

Húsz
Egy minden szempontból hihetetlen feltételezés, a józanabb gondolkodású polgártársak jogos ellenvetése és azok elképzelései, akik valóságos regényt költöttek a tragikus események köré

Huszonegy
Amelynek írása napján, kedden, tizenhárom óra után néhány perccel Trapéz át akart futni a főúton, de egy Mazda ott volt. Nélkülünk, egyedül sírt az árokban, mert a mazdás az autóját nézegette. És aztán meghalt, és egy polgárőr ráterített egy zsákot. Ezt nem így fogom elmesélni

Huszonkettő
Amelyből kiderül, hogy nem rejthető el a hegyen épült város, hogy mire tanít minket a szeretet parancsa, és hogy miért van fül a műtorkon

Huszonhárom
A ventilátor zúgásába zörej vegyül

Huszonnégy
Az egykori program célja, és néhány koránál fogva már csak kevéssé biztos emlékezetű polgártárs vélekedése

Huszonöt
Amelyben egy varrónőről hallunk, aki férfi, hogy aztán úgy a részletek, mint a részletekből összeálló egész a megállapodottság és a polgári jólét benyomását keltse

Huszonhat
Mire van szüksége a szoptatós kocának, kik tüntettek az üzem ellen, és mi volt a legboldogabb látvány a római katona számára?

Huszonhét
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb a hizlaldához ér

Huszonnyolc
Közel van a könyökünk, mégse tudjuk megharapni!

Huszonkilenc
Amelyben előbb szemerkél az eső, aztán kitisztul az ég, aztán megint esni kezd, majd hidegebb, de száraz idő jön, és aztán megint esik

Harminc
Amelyben a plébános lehunyja a szemét, mintha csak elmélkedne, de aztán nem tudja türtőztetni magát

Harmincegy
Amelyben feltűnik a nyomozást vezető százados asszony, és egy pillanatra visszás és kellemetlen helyzet alakul ki

Harminckettő
Amely nőm szerint elhagyandó és értelmetlen, csak a Trapézról kellene beszélni most már

Harminchárom
Egy legyekkel megrakott, de még teljesen ép, szagtalan vagy csak enyhén bűzlő holttest. Utólag persze könnyű okosnak lenni

Harmincnégy
Amelyben robbanás rázza meg a levegőt, de a cső helyén tartja a rácsot

Harmincöt
Amelyben Könczöl úr a konyha gránit járólapját nézegeti, Könczölné pedig zsebkendőt vesz elő, és megtörli a szeme sarkát

Harminchat
Amelyből megtudjuk, hogy kinek derekabb a jelleme és a természete, és hogy az idő előrehaladtával egy kezdetben jelentéktelennek tűnő hiba is működésképtelenné tehet egy tökéletesen megtervezett rendszert

Harminchét
Egy nagyjából másfél centiméter átmérőjű, fél méter hosszú csövekből álló csőpár

Harmincnyolc
Amelyben az ég már befelhősödött, de az éjszakára előre jelzett viharnak még semmi jele

Harminckilenc
Amelyben a polgármester fölmegy, majd lejön egy lépcsőn, és aztán csak mosolyog, mint aki eszét vesztette

Negyven
Pornográf jelenet. Nőm szerint elhagyandó (vagy több legyen, vagy semennyi se, inkább ez)

Negyvenegy
Amelyben a polgármester szánalmas állapotba kerül, és nyöszörög egy keveset, majd kiköp az ablakon

Negyvenkettő
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb fordított sorrendben végez el bizonyos mozdulatokat, és ezzel visszatér civil életéhez

Negyvenhárom
Amelyben a polgármester leveszi a szemüvegét, és jobb kézfejével letörli a könnyeit, és aztán fújtat egyet, mintha mázsás súlyt cipelne

Negyvennégy
Egy lovas ember

Negyvenöt
Népünk szívének lepletlen fölismerése (álom)

Negyvenhat
Amelyben a mintatelep parkjának fái közt por kavarog, és műanyag flakonok repülnek, és az ágakon nejlonzacskók csattogtak

Negyvenhét
Amelyből kiderül, hogy milyen körülmények között és minek a biztos tudatában volt kénytelen cselekedni Oktáv

Negyvennyolc
A levél, amellyel kapcsolatban azóta annyi rosszindulatú pletyka és mendemonda és híresztelés került forgalomba

Negyvenkilenc
Egy pénzzé tett két és fél szobás lakótelepi lakás

Ötven
Amelyben egy hét- vagy nyolcévesforma gyerek hegedül
Senki sem nevet, csak a felnőttek

Ötvenegy
Amelyben a plébános egymásnak ellentmondó nyilatkozatokat tesz, majd kijelenti, hogy mindegy, milyen úton megyünk, csak Őhozzá siessünk

Ötvenkettő
Amelyben egy pillanatra május lesz, gyönyörű, meleg éjszakákkal

Ötvenhárom
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb elbeszélget egy idős és végletekig megtört asszonnyal, aki nagyothall, így megvigasztalódik valamelyest

Ötvennégy
Amelyben Oktáv nyúlbetörést észlel

Ötvenöt
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb odatérdel, és óvatosan megszagol egy kupacot

Ötvenhat
Amelyben Szindróma egyik cigarettáról a másikra gyújt, hogy ha bekövetkezne az, amitől fél, egyetlen pillanatot se veszítsen

Ötvenhét
Amelyben Oktáv, jobb híján, a harcsákról kérdezi Biharit, majd horgászni kényszerül

Ötvennyolc
Amelyben egyszerre sötétség ereszkedik Oktáv szemére, és a sötétségben fénykarikákat és villódzó fénygömböket lát

Ötvenkilenc
Amelyben Könczölék halkan beszélnek, és a mozdulataik lassúak, mintha mézbe vagy ahhoz hasonló anyagba ragadtak volna

Hatvan
Amelyben Bognár elismeri érintettségét, és lepöcköl egy poloskát a paradicsomról, és aztán megtörli a homlokát

Hatvanegy
Amelynek írásakor az emberek hűtlensége okán félelem és gyűlölség marcangolta a szívemet. Mikor kitettem a pontot, whiskyt ittam, és erőset haraptam alkaromba

Hatvankettő
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb más szög alól nézi az ügyet, és belátja, hogy voltaképpen ő se különb

Hatvanhárom
Amelyben megtudjuk, hogy miként pusztult el a koloniál, és hogy mi történt aztán

Hatvannégy
Amelyben Oktáv, a függetlenített magáneb hátrálni kezd, majd Szolónra gondol, de Könczölné kijelenti, hogy mindenki fel fog lélegezni

Hatvanöt
Amelyben Ürmösné elteszi a pisztolyát a retiküljébe, körömollót vesz elő, és felvágja, majd összevarrja Oktáv zsebét

Hatvanhat
Amelynek írásakor azt álmodtam, hogy majd úgyis kijavítanak belőlem mindent

Hatvanhét
A kutyás és a halas ember

Epilógus

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4185 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence