GÁRDONYI GÉZA

DÁVIDKÁNÉ

ISBN 978-615-6683-62-5

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

I.

A mezőn egy lovas ember haladt. Ballagó lépésekben vitte a ló Kőrös városa felé. A lovason fehér szűr volt, a fején meg felgyűrt karimájú posztó-süveg. Arca a mellére kókadozott. Aludt.

A ló is, mintha aludna: lomhán, bólingató fejjel lépegetett a város felé. Egyszer aztán megállott, és beleharapott az út szélén zöldelő harmatos lapuba.

A lovas akkor fölemelte a fejét.

Fiatal parasztlegény. Azt lehetne mondani, Napoleonhoz hasonlít. De bolondság volna az ilyen összehasonlítás, mert ebben az időben, mikor ez a legény Kőrös városa felé igyekezik, Napoleonnak még az öregapja sincs a világon. Az esztendő száma: 1650.

A legény tehát fölébredt, és megrántotta a kantárt.

- Hajnalodik, - mondotta, ahogy a vörösödő égre nézett.

És nyújtózkodott, és ásított.

Aztán hozzáverte a sarkát a lova oldalához, s a ló tovább poroszkált a város felé.

A vetéseket szántások váltották fel. Aztán egy hervadt kukoricásföld következett. Öles magas elszáradt kukorica. Tavalyról maradt úgy. A gazdája vagy nem akarta felszántani, vagy hogy más vidékre költözött a török elől.

Május-végi időben, mikor minden zöldül, éktelenség volt nézni azt a lábon maradt kukorica-górét. Dehát abban az időben lehetett olyat látni másfelé is.

A lovas odaért. Egy kékruhás parasztnő lépett ki a kukoricásból.

- Bácsi! - mondotta, - az Isten áldja meg, kisérjen be a városba.

És csöndesen hozzátette:

- Jó reggelt agyonisten.

Fiatal, fehérarcú leány volt. Fehérebb arcú, mint a parasztleányok szoktak lenni, és szomorú.

- Jó reggelt, - felelte a legény.

Megrántotta a lova kantárát, és lassúbb lépésekre fogta. Szótlanul mentek. A legény rápillantott olykor a leányra, szép világos barna hajára, piros csizmájára.

- Én ösmerlek ám téged, - szólalt meg egyszer.

És megpödörte a bajuszkáját.

A lány csodálkozva nézett a legényre.

- Ismer kend?

- Ismerlek, - felelte mosolyogva a legény, - Tegzös Ilona a te neved.

- Az. Dehát honnan ismer kend? Én kendet sohasem láttam.

A legény megint elmosolyodott:

- Láttál biz engem lelkem, csakhogy elfelejtettél. Én bizony megismertelek volna még ötven esztendő mulva is, a szemedről.

Kék szeme volt a leánynak, és a szemöldöke fekete. De hogy a szemöldöke közel volt a szeméhez, valami különös mélytekintetű szemnek látszott.

- Hát hol láttam kendet?

Már ő is mosolygott. Hogy megváltoztatta az arcát ez a mosolygás! A tavaszi kék ég mosolyog így a fehér felhők közül.

- Együtt jártunk mink lelkem az iskolába. Egy telet jártunk együtt. Csakhogy akkor te hét esztendős voltál, én meg tíz. Most én húsz esztendős vagyok, te meg tizenhét.

- Annyi, - felelte a leány.

- Hát nem emlékszel Kis Andorra? Engem nevettek az egzámenen, mikor azt mondtam, hogy három az Isten.

- Most már emlékszek. Adott nekem egyszer almát.

S barátságosan, melegen nézett a legényre. Ahogy mellette lépegetett, meg is himbálta karcsú derekát.

- Kend a Harangöntő Kisnek a fia.

- Az, - felelte a legény pislogva.

Az ébredő nap széles fényküllőt lövelt fel az égre. A legény leszállott a lováról és gyalog haladt tovább a leány mellett.

- Milyen takaros leány lett belőled, - mondotta. - Ha úri ruhában volnál, beillenél úri kisasszonynak.

A leány mosolygott, de mingyárt el is komolyodott utána.

- Bár volnék világ legcsúfabbja, - szólt búsan, fájdalmasan - hogy ne volna undokabb nálam a varangyos béka se.

- Hát miért! Mi a bajod?

- Máma esküszök Dávidka Ferenccel.

- A nyakatlan Dávidkával?

- Azzal a nyomorék-formával.

- Máma?

- Máma.

A legény fejet csóvált.

- Hallod ez furcsa.

- Úgy-e, hogy kendnek is furcsa. Csak az apámnak nem furcsa, meg az anyámnak.

- Apád? Hiszen neked már nem élt akkor az apád.

- Nem él már az anyám se. Buda Lőrinc nevelt föl engem, az is ad férjhez.

A legény megállt, mintha mellbe vágták volna.

- Buda Lőrinc? Hát él még Buda Lőrinc?

- Él. Ő most a bíró.

- És ott lakik a templom mellett?

- Ott.

A legény szemében komolyság sötétlett. Azonban csakhamar ismét vidám arccal szólott a leánynak:

- A szemed az oka, Ilona.

- Tudom, - felelte lesütött szemmel, búsan a leány. - A gyerek is hozzám kívánkozik az anyja öléből, ha ránézek. Valami rossz szemmel vert meg az Isten... oh uram bocsá... még bizony megvakulok, ha ilyeneket mondok.

És elmosolyodott.

- Honnan jösz most? - kérdezte a legény.

- A szőlőből.

- Pánczél Örzsétől.

- Honnan gondolja, hogy attól?

- Hát honnan jöhetne máshonnan az ilyen keserves szívű leány! Mit mondott a boszorkány?

- Azt mondta, hogy csak menjek hozzá.

- Mást is mondott.

- Ni hogy vallat!

A legény vállat vont:

- Ne mondd meg, ha nem akarod.

Szótlanul mentek tovább. Aztán a leány mégiscsak megszólalt:

- Hát azt mondta, hogy hamarosan özvegységre jutok.

- A manót.

- A boszorkány belenézett valami vizes tálba, és azt nézte ki onnan, hogy Dávidka a földben éri meg az esztendő fordulását.

A leány körülnézett:

- De ne mondja ezt el Andor senkinek.

A város kapujához értek. A kapu már tárva volt. Ilonát beeresztette a kapus szó nélkül, Andornak elébe tartotta a szakálas alabárdot.

- Idevaló vagyok én is, - mondotta a legény.

- Nem ösmerlek, - felelte a kapus.

- Idevaló Komádi bácsi, én ismerem, - szólt a leány.

A Komádinak nevezett város kapusa idegenül nézett borzas szemöldökei alól a legényre. A szűrt nézte, amely rózsásabb volt, mint a kőrösi szűrök. És futó pillantást vetett a legény süvegére és csizmájára is.

- Kis Mátyásnak a fia vagyok, - magyarázta boszusan a legény, - a Harangöntő Kisnek.

- Akit fölakasztottak?

- Annak.

Komádi csodálkozva nézett. Hümmentett. Lebocsátotta a földre a feketült vasú alabárdot és rátámaszkodott az állával.

A leány már akkor elsietett. Kis Andor csak a szoknyája lebegését látta, ahogy egy kerítés mellett besurrant.

A legény a kapushoz fordult:

- Él-e még, - kérdezte, - az öreg özvegy Gombos Jánosné?

- Gombos Jánosné?

- Az. Az apám húga.

- Az apád húga?

- Az no, - szólt türelmetlenül a legény, - az apámé, akit felakasztottak.

És éles nézéssel metszette át a kapus otromba bámulását.

- Él, - felelte Komádi.

S lóértő szemmel nézte végig a legény paripáját.

- Ott lakik még a felső soron?

- Ott.

A legény megbillentette a süvegét és tovább ballagott.

A piacon már rakodtak az árús asszonyok. A kapukon innen-onnan ökrös szekerek jöttek elő. Néhol az udvarokon aprómarhát etettek az asszonyok.

A legény meg-megállt és nézett. Néha egy ház előtt állt meg, néha egy fa előtt. A templom előtt is megállt és a lépcső oldalkövét nézte, egy nagy márványkövet, amelynek fényes háta visszatörte a nap sugarait.

- Itt csúszkáltam, - szólt a kőre mélázva a legény.

Mit nézett rajta! Azt, hogy a kő nem olyan nagy, mint amekkorának ő az emlékezetében tartotta. Ő bizony kétszer akkorának tudta, pedig hát a kő nem változhatott.

A ló rátette az állát a legény vállára.

- Megyünk, megyünk te bolond, - szólt a legény.

S megveregette a lónak a pofáját.

A városháza előtt megint megállott. Két gatyás ember ült ottan a csupasz földön. Keze-lába mind a kettőnek kalodában, s előttük két karón két kis vörös makrapipa, jeléül, hogy a bűnhődők dohányszívásban találtatódtak.

Az egyik még aludt. A másik fölemelte a fejét, és reggeli kedvetlenséggel mordult a legényre:

- No mit bámulsz? Emberen esik ez, nem ökrön!

A legény tovább haladt a két hosszú házsor között. Egy háznál aztán megállott. Vén háromágú eperfa árnyékolta azt a házat, mintha keresztfa volt volna valamikor s az változott volna élőfává.

A ház maga alacsony, régi nádtetős. Éppen olyan, mint a többi száz meg száz parasztház: két ablak az utcára, a többi az udvarra; a padláslyukon paprika-füzér; az udvaron gémes kút; hátul félszer meg istáló. Csak éppen, hogy a kapuk betüi változtak. Az eperfás háznak a kapuján a két bevésett betű:

K. M.

A legény benézett a léckerítésen át az udvarra.

A kútnál egy kékruhás öregasszony mosta az arcát. Egy lompos fehér kutya mordult a kapu felé. Az asszony kinyomta a vizet a szeméből, és odanézett.

- Juli néném, - kiáltotta a legény, - eresszen be, Juli néném!

Mert a kapu zárva volt még.

Az asszony ahogy az előbb levette a két kezét a szeméről, azonmód fölemelve tartotta még a füle mellett, és bámult azon arca-vizesen, mindenképpen látóra erőltetve ráncos vén szemeit.

- Én vagyok, Juli néném, - szólt ismét a legény. - Én vagyok: Kis Andor.

Az asszony akkor hirtelen beletörülte az arcát a kötényébe és a kapuhoz sietett. Félretaszította a fanyelvet, és visszahátrált.

- Andor! Te vagy Andor?

- Én, én no, - szólt a legény.

Belépett és a lovát is behúzta maga után.

Az udvaron aztán kezet csókolt az asszonynak. Megcsókolta az arcát is.

- Seregeknek ura! - álmélkodott könnybe áradó szemmel az asszony. - Jaj édes lelkem! mingyárt elájulok!

- Azt pedig ne tegye, - felelt mosolyogva a legény. - Nincs miért.

- Hát honnan jösz? Hát élsz te? Azt hittem a török vitt el!

És összecsapta a kezét, majd a nyakába borult a legénynek, összevissza csókolgatta.

- Gyere beljebb lelkem. Jaj édes fiam te, csakhogy megkerültél! A lovadat gyere kössük be az istálóba. Jaj de megnőttél kedves virágszálam! De szépen fölemberedtél lelkem!

Aztán megfordult és a kapu felé szaladt:

- Szomszédok! Dávidka! Bozsó! - kiáltotta.

De a legény megragadta a karját:

- Ne hívjon senkit, néném. Majd később.

Bementek hát a házba. Az asszony kenyeret, szalonnát és égett bort tett az asztalra, és ismételten csodálkozott:

- Hát honnan jösz, honnan?!

- Apámtól, - felelte a legény, a kenyérből kanyarítva, - magának megmondhatom, hogy az apámtól jövök.

- A másvilágról? - kérdezte elszörnyedve az asszony, - a másvilágról jösz?

A legény már evett. Csak a fejével intett tagadón. Aztán nagyot nyelt, ivott a kancsóból és nyugodtan szólott:

- Az apám nem halt meg.

- Nem halt meg? Hiszen felakasztották. Horváth hadnagy akaszttatta fel a Gombosék szőlejében.

- Hát az igaz, hogy felakasztották, - felelte a legény, - de azért nem halt meg.

- Nem halt meg! Uram Isten, mit beszélsz te összevissza? Bolond vagy-e? Meg vagy te bolondulva! Jézus Mária!

- Azt beszélem, - felelte nyugodtan a legény, - ami igaz. Maguk csak annyit tudnak, hogy az apám fölcsapott hajdunak, és lovat lopott; és hogy Horváth hadnagy éppen a szőlők alatt járt, mikor az apámat megfogták, aztán mingyárt fel is köttette.

- Egy kajszibarackfára.

- Arra. De nem lett volna szabad felakasztaniok, azt mondja az apám. Még a tyúklopóra is törvényt látnak előbb.

- Mink is azt mondtuk.

- Hanem hogy abban az időben sok volt a lézengő ember, hát a hadnagy mingyárt agyon is verette, akit megfoghatott.

- Most is olyan pogány.

- Hát aztán rosszul kötötték-e fel, vagy hogy eloldozta valaki, azt maga az apám se tudja. Csak annyit tud, hogy egyszercsak fölébredt a fa alatt és nem látott maga körül senkit se. Csak az Isten csillagait látta az égen. Én akkor éjjel kint háltam a tornácon. Az apám felköltött és magával vitt a kerten át. Egész éjjel mentünk.

- Hát így vesztél el lelkem.

- Így. Apám attól tartott, hogy ha mégegyszer megfogják, hát mégegyszer felakasztják. Azért vitt engem magával.

- És hova vitt?

- Messzire van innen az a hely, néném. A Tisza egyik kis szigetén vontuk meg magunkat. Apám ott nevelt fel. Most is ott van.

- És miből éltetek?

- No bizony, ne gondolja, hogy orzásból. Apám akkor szent fogadást tett a szegedi fekete Szűz Mária lábánál, hogy soha többet míg él, nem nyúl a máséhoz. Halász lett. Engem becsületben nevelt és csak most, hogy eljöttem, most beszélte el, micsoda vétkes életet hagyott itt Kőrösön.

- És most is halász?

- Most is. Kunyhóban lakik télen-nyáron a szigeten. Mikor el-elfogyott a kenyerünk, halat vittem be a városba és eladtam.

- Istenem, Istenem, - szólt a könnyeit törülgetve az öreg asszony, - de szeretném látni. Azóta már az is megöregedett.

- Fehérre, - felelte a legény.

Elvégezte a reggelizést. Fanyelű bicskáját a mellénye zsebébe tette.

- Ne beszéljen erről senkinek se néném, - szólott komolyan. - Mondja inkább, hogy a törökök vittek el engem, és hogy megkerültem. Hanem én álmos vagyok. Éjjel jöttem.

- Feküdj le lelkem. Ágyat bontok.

A szomszédból muzsikahangok szálltak át. A cigányok igazgatták a hegedűiket. Egy cimbalom hangolása pengett olykor belé.

- Itt lakodalom lesz, - szólt az öregasszony. - Dávidka Feri esküszik. De talán azért tudsz aludni.

- Ne bontson ágyat, - mondta a legény. - Sohasem aludtam ágyban.

Azzal végigdobta a karoslócán a szűrét, és ráfeküdt.

II.

Éjfélkor a cigányok rázendítették a menyasszony-kisérőt, és a fiatal pár átment a kis kétszobás kerti hajlékba.

A vőlegény ugyan már jól elviselte a legényszűrt, nem is egyet pedig, de azért öregnek se mondható. Fiatal feleség mellett fiatal Mathuzsálem is.

Dávidkáék különben is abból a kesefajból valók, amelyiknek csak harminc esztendős korában nő egy kis ürgebajusza, a hajuk meg olyan seszínű szőke, hogy meg se őszül, csak egyszer fehérre válik.