Esterházy Péter

Egy nő

– részlet –

alapdarab

Első kiadás: Budapest, Magvető, 1995

© Esterházy Péter örököse, 2025

Egy nő
(1)

Van egy nő. Szeret.

Egy nő
(10)

Van egy nő. Gyűlöl. Vágyik a tenger után, világló derengés, fénycsorgás, se sötét, se világos, örök esthajnal. Addig-addig ireg-forog, míg tengerre nem lel. Szereti, ha fúj a szél. Én meg utálom. Mögé bújok, szélárnyékba. Addig-addig, míg egyre kevesebb meggondolnivaló marad – mennyire másképpen történnék ez a szárazföld belsejében, árulás, mondaná, méltatlan, finnyáskodna, akár az állatok, sziszegné, árulás a testünk ellen, súgná szelíden, amit én szépnek és meghatónak találnék, mondanám is neki, szelíden, szépen és meghatódottan, a szárazföld belsejében –, most rángatva szinte leszakítja a nadrágom övét, noha elég volna a cipzárt lehúzni, mafla, de nem szólok, dolgom is akad, az ujjam föltartóztathatatlanul tör előre, a fehérek partvidékét hogy csatában nyerje meg, mintha mágnes vonzaná vagy a Csendes-óceán, közben érzem közeledni a végem, féltem a nadrágom, kényes anyag, magam fölé borítom a megmaradt tenyerem, ő persze nem gondolt rá, fátyol rá, úgy maradunk görbén, görcsben egy pillanatra, majd széjjelválván nevetünk, vihogva nevetünk, mint valami csíny után. Nevetve nézzük a tengert, csillámlik, csúszik, remeg, a tengerem, csillámlik, csúszik, remeg. A blúza, a nadrágom, a folt, a kozák atamán.

Egy nő
(20)

Van egy nő. Gyűlöl. Apró, akár egy törpe, egy nagyobbacska törpe. Van benne valami klasszikus, kis-klasszikus, olyan, mintha 70-80 évvel ezelőtti volna. Régi szépség. Szexepilje van, ez a helyes kifejezés. Ha rám néz, elvörösödöm. Ha ránézek, elvörösödik. Satöbbi.

Egy nő
(30)

Van egy nő. Szeret, szeretem, gyűlöl, gyűlölöm. Mióta az eszemet tudom, különféle kúráknak veti alá magát, hol lékúra, hol gyümölcskúra, aztán testkontroll, aztán Jane Fonda-módszer, most meg egyszerűen nem eszik. Reggelire semmit, délben három darab főtt krumpli sótlanul, este meg egy hosszúlépés (száraz fehérből). Flamós, szenved, mint a kutya. Viszont fogy. Viszont minek. Mondom, gyöngyöt a disznóknak, hát amilyen én vagyok, öt-tíz kiló ide vagy oda, észre sem veszem. Ám ha észrevenném is, hidegen hagyna, engemet nem fűz semmi ezekhöz a hiányzó kilókhoz. Mit is kezdenék a nem létező, ismeretlen kilókkal? Nem a mennyiség szédületében hangsúlyozom, hogy én kénytelen vagyok mégiscsak azokhoz a kilókhoz ragaszkodni, amelyek vannak, és ez az ide-oda istenuccse hidegen hagy. Biztosíthatom, hogy élek-halok a húsáért. Ó, nem így van ez, angyalom, mert lám, nem kell már nagy időnek eltelnie, és módjában fog állani ama nagyestélyit magára öltenie, melyet három éve kézbe se foghatott anélkül, hogy ne fakadjon sírva, oly lealázó volt valóság és vágy közt a különbség, és ennek én – istenuccse – örülni fogok, még ha nem érintenek is a háttérmunkálatok, e technikainak nevezhető erőfeszítések. Ezt belátom, a nagyestélyi az nagyestélyi. Álálong egyébként nem fogy. Amikor erre rájön, fölnyílik a szeme, föl-fölnyílik, jókedvű és izgatott szervezkedésbe fog. Együnk együtt! És viharosan főzni kezd, villásreggelit, kétféle ebédet (minek?), vacsorát, készít ozsonnát, kis harapnivalót időhöz nem köthető alkalmakra. Visz a szomszédoknak, meg azok is hoznak. Kárászék perkeltfélékben jók (egész a kakasheréig!), Cziglerék a káposztalevesben. De a teteje mindennek a gulyás, a „mi” gulyásunk. Ez hol izgalmas, ez a kérincsélés nagyestélyi és gulyás közt, hol kurva hervasztó. Elegünk van, annyi, egymásból.

Egy nő
(40)

Van egy nő. Szeret. Nem ismerem. Nem vagyunk bemutatva. Ott ül velem szemben a vendéglőben. (Ha úgy alakulna, sokat járnánk ide, megvetnénk azokat a párokat, akik ugyanazt rendelik, magunkat megvetni nem volna bátorságunk. Spárgahónap, ezt a szédülést nem részletezem. Beleennénk egymás tányérjába, etetnénk egymást; nem lepne meg, ha ez mások számára viszolyogtató volna.) Elképesztően sokat eszik, bizony zabál, csak úgy lapátolja magába az ételt. Fuj. Egyik fogást rendeli a másik után. Zümmög a combja; mint a lószőr, úgy karcol az öle. Szeretném megismerni. Elnevezem Amálnak, evvel is közelebb vagyok.

Egy nő
(50)

Van egy férfi. Gy. Nem, mégis nő. A nyelvhelyesség rabja. Szünös-szüntelen előáll valamivel. Az úgymond kizárólag egyes szám harmadik személyű alannyal gilt. Hadd látom, úgymond, tudniillik ő mondja, Eduárd, mennyit ér a walesi tartomány. És hetenként és nem hetente. És ne hagyjuk elburjánozni a lennét. Meg az ikes igék! Ha reménytelen is! Ja és a megengedő is, állítmány után, állítmány után! Nem kell kinyalni a közvélemény seggét.

Mondok én neked valamit. Lám, itt vannak ezek a mondatok. Ezek azért lehetnek itt, mert te létezel. Ezért mondhatók. Ezeket csak neked lehet elmondhatnom. De… de mi a teendő, ha meghalt az, akihez ugyanígy tartoztak más mondatok? Most akkor vannak azok, vagy nincsenek? Érted a problémám, itt keringenek a fejemben, tehát vannak…, és akkor ezek már soha nem kimondhatók? Neked se?

Hogy milyen, miféle mondatokról van, volna szó.

Volt neki egy igazi jó barátja, Hámori Borsikának hívták, úgy halt meg, mint Berlioz A Mester és Margaritában, levágta a fejét a villamos. Gurult, ő látta. És ez a Hámori Borsika úgy fiúzott, ahogy a férfiak csajoznak. Közülük is csak kevesen. Ő megértette ugyanis Krúdyt, vagyis azt, hogy Szindbád nemcsak érzelmes, álmodozó, férfiasan bájos, hanem üres, akinek telítődni kell, kell, kell. Szindbád a kell, nem a kellem. (Óh.) Hóttkemény üzletasszony volt, amihez nyúlt, abból pénz lett. Neki ez fájt, és féltette is, féltette, hogy kihasználják, és ki is használták. Minden hajnalban újra találkoztak, volt egy kis hely a Rózsadombon, egy kis helyük, addigra már Hámori Borsika nagyon elfáradt, de akkor jött el az ő ideje, beszélgettek, végtelenül, ő mindent meghallgatott, minden szar történetet, mert Szindbád történeteinek csak egy elenyésző hányada olyan aranyberakásos, a jéghegy csúcsa, a többi a hideg, a szivárgás, a vacogás, a menekülés. Még szerencse, hogy ott volt ő. Mennyit nevettek együtt azon a sok férfin meg nőn, mert nem tett különbséget, hogy férfi vagy nő.

Olyan mondatokat hallottam ekkor, melyeket eddig kizárólag Hámori Borsika. Feszélyezett érzésem támadt. Menni akartam. Közel engedett valamihez, amire nem vagyok – nem méltó, nem érett, nem vevő – kész. Én ez idő szerint nem Hámori Borsika vagyok.

Maradj.

Egy nő
(60)

Van egy nő. Gy. (Gyűlöl.) Szeretem. Olykor, alkalomadtán, meg tudnám ölni. Vagy nem is megölni, mert azt nem tudom, mit jelent, de belecsapni a pofájába. Bemázolni. Hozzábaszni a tányért. Vagy a kuktát. Hát abba már bele lehetne halni. Vagy a nagykést belé vágni. De azt se az ölés végett, hanem a csinálás végett, az izmok végett. Valamit kell csinálniuk az izmoknak. Még a legveszélytelenebb, ha üvöltve megemelem az egész asztalt, ami azonban részint nem olcsó mulatság, részint még napok múlva is emlékeztet önmagára, ami nem célirányos. A mozgatóerő a tehetetlenség fölött érzett kétségbeesés. Annak hirtelen belátása, hogy a konfliktus, a félreértés nem orvosolható, abban az értelemben ugyanis, hogy nincs mit csinálni. Hogy tehát ő is már mozgásban van, főként lépéskényszerben, ő is valamit egyenlít épp. Hogy az a félre (az értésből), az neki olyan lehet, mint nekem az asztal. A különbözőség lesz elviselhetetlen. Ezért kell belecsapni a pofájába, vagy más módon egyesülni vele.

Egy nő
(70)

Van egy nőgyűlöl. Szeret. Most nincs ez a bizonyos szeret, gyűlöl satöbbi. Mondhatnám azt, hogy egy kezemen meg tudnám számolni, hányszor láttam, de akkor nem tudnék arról nyilatkozni, hány ujj is volna azon az egy kezemen. Állok mellette, mintha egy buszmegállóban, a szerepek nincsenek kiosztva, a város zúg, hörög körülöttünk, csak úgy magam elé dünnyögöm, hát én bizony szeretlek. Hiszi is meg nem is, azaz van, amikor elhiszi, és van, hogy hangtalan okádni kezd.

Egy nő
(80)

Van egy nő. Szeret (vagy gyűlöl). Roppant segítőkész. Nem én, ez tölti ki az életét. Annyira, hogy ha nem tud segíteni, búskomor lesz, és kicsit dühös is. Szakadatlanul alkalmat kell teremtenem, hogy segíthessen. Szünös-szüntelen bajban kell lennem, hogy ő elviselhető legyen. Nyert ügyem van, ha folyik a mosógép. Ha folyik és eldugul, az még jobb. Ha beázik a telefon. Elveszítem a kapukulcsot, megvetemedik az ajtó, összeveszem anyámmal. Átvág a pincér. A taxis. Fáj a bokám. A nyakam, a derekam. Ha kifogy a mustármag. A csalántea. A legjobban azt szereti, ha nincsen oka a bajomnak. Ha ugyan minden rendben van – vidám szorgalommal zakatol a mosógép, a telefon nem zúg, nem kapcsol félre, nem foglalt, nincs lehallgatva, mintha közvetlenül a fülembe susognának, a kapukulcs a zsebemben, az ajtó, akárha párnázva volna, anyámhoz való viszonyom olyan harmonikus, hogy tanítani kéne, a pincér nem fogad el pénzt tőlem, megtiszteltetésnek veszi, hogy kiszolgálhat, a taxis pontos, mint egy régi vágású úriember, a bokámról nem is tudom, hogy létezik, a nyakam és derekam hajlékony, sudár és előkelő, mustármag dögivel, csalánteával meg én látom el az egész utcát –, és mégis! Ezért szinte megvesz. Nem bír a hálájával. Úgy néz rám, hogy leizzadok. Ilyenkor oly hevesen segít, hogy belepirul, pontosabban lüktető, piros foltok jelennek meg a nyakán és a kulcscsontja környékén. De mindent megtesz, igazán mindent. Egy kikötése van, hogy kézzel nem nyúl semmihez; kesztyűt húz. Sehol semmi, csupán a fehér, finom kesztyű.

Egy nő
(90)

Van egy nő. Szeret. Gyűlöl. Szeret. Gyűlöl. Nem is nő, férfi. Szeret. Gyűlöl.

Tartalom

Egy nő
(1) (2) (3) (4) (5) (6) (7) (8) (9) (10) (11) (12) (13) (14) (15) (16) (17) (18) (19) (20) (21) (22) (23) (24) (25) (26) (27) (28) (29) (30) (31) (32) (33) (34) (35) (36) (37) (38) (39) (40) (41) (42) (43) (44) (45) (46) (47) (48) (49) (50) (51) (52) (53) (54) (55) (56) (57) (58) (59) (60) (61) (62) (63) (64) (65) (66) (67) (68) (69) (70) (71) (72) (73) (74) (75) (76) (77) (78) (79) (80) (81) (82) (83) (84) (85) (86) (87) (88) (89) (90) (91) (92) (93) (94) (95) (96) (97)

Esterházy Péter (1950–2016) könyvei a világ számos nyelvén olvashatók.

Művei a Magvető Kiadónál

Fancsikó és Pinta (1976)

Pápai vizeken ne kalózkodj! (1977)

Termelési-regény (1979)

Függő (1981)

Ki szavatol a lady biztonságáért? (1982)

Fuharosok (1983)

Kis Magyar Pornográfia (1984)

Daisy (1984)

A szív segédigéi (1985)

Bevezetés a szépirodalomba (1986)

[Csokonai Lili:] Tizenhét hattyúk (1987)

A kitömött hattyú (1988)

Hrabal könyve (1990)

Hahn-Hahn grófnő pillantása (1991)

Az elefántcsonttoronyból (1991)

A halacska csodálatos élete (1991)

Esterházy-kalauz. Marianna D. Birnbaum beszélget Esterházy Péterrel (1991)

Egy kékharisnya följegyzéseiből (1994)

Egy nő (1995)

[Hans Magnus Enzensberger nyomán:]
Esterházy. Egy házy nyúl csodálatos élete (1996)

Egy kék haris (1996)

Harmonia cælestis (2000)

Búcsúszimfónia. A gabonakereskedő (2001)

Javított kiadás (2002)

[Kertész Imrével közösen:] Élet és irodalom (2002)

[Czeizel Balázzsal közösen:] Biztos kaland (2002)

A szabadság nehéz mámora (2003)

A szavak csodálatos életéből (2003)

Utazás a tizenhatos mélyére (2006)

Rubens és a nemeuklideszi asszonyok (2006)

Semmi művészet (2008)

Esti (2010)

Egyszerű történet vessző száz oldal.
A kardozós változat (2013)

Egyszerű történet vessző száz oldal.
A Márk-változat (2014)

Az évek iszkolása. Esterházy Péter és Marianna D. Birnbaum beszélget (2015)

[Szüts Miklóssal közösen:] A bűnös (2016)

Hasnyálmirigynapló (2016)

Drámák (2016)

Marianna D. Birnbaum – Esterházy Péter:
Esterházy-kalauz. Bővített kiadás (2017)

Az olvasó országa (2018)

[Banga Ferenccel közösen:] Egy nő (2019)

Vanni van. Válogatott beszélgetések (2025)

A sorozatban megjelent kötetek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Esterházy Péter: Egy nő

Gabriel García Márquez:
A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Előkészületben

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 575 6
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL