Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ÉDES APÁMNAK, KEGYELETTEL

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Márki Sándor

DÓSA GYÖRGY
ÉS FORRADALMA

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-693-6 EPUB
ISBN 978-963-398-694-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás: 1886.
az elektronikus változat az első
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Derkovits Gyula (1894 – 1934) fametszete
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ÉDES APÁMNAK,
KEGYELETTEL

Ötven év óta szolgálja édes apám a magyar mezőgazdaság ügyét; ha zajtalanul is, ötven év óta vesz részt abban a munkában, mely hazánk anyagi fölvirágoztatásának érdekében sohasem folyt még ennyi serénységgel, ennyi kitartással, ennyi lelkesültséggel és az Istentől remélt sikerben való annyi bizalommal. Abban az időben állt be a nemzet napszámosai közé, mikor Széchenyi gróf az első sikeres kísérleteket tette, hogy a majdnem kizárólag közjogi kérdésekre irányult figyelmet az anyagi érdekek iránt is felköltse. A magánjogi viszonyok gyökeres megjavításától várta ő a nemzetnek gyors fölvirágoztatását és igen sokat remélt a termelőerőnek fokozásától. A magyar hűbéries birtokrendszer, az ősiség, az úrbér stb. ellen intézett támadásai, melyek a közjognak féltett köreit is érintették s azok az életrevaló javaslatok, mikkel a régi bajokat orvosolni akarta, a gazdaközönségbe is új életet öntöttek s ez a gazdaközönség kitartó munkatársa lett Széchenyinek.

Édes apám látta megszületni a modern magyar mezőgazdaságot s ringatta bölcsőjét. Ő még szemtanúja volt, mily bágyasztóan hatott fejlődni akaró idegeire a nem szabad birtoklás nyomasztó légköre s örvendhetett az üdeszellőnek, mely a csak 15-16 éves fiút oly váratlanul csapta meg, hogy egyszerre egészséghez juttassa. Az arra következett nehéz időkben sírva-vigadva tapasztalta, hogy a súlyos csapásoktól látogatott apának, a hazának, legfőbb öröme édes gyermekében, a mezőgazdaságban telik. A hatvanas évek elején aggódva szemlélte, mennyi megpróbáltatásnak van kitéve a közben fölserdűlt ifjú; de megnyugodott, mikor észrevette, mily önérzettel száll ez szembe a sors minden csapásával. S mikor végre valahára maga az apa is ura lett sorsának, teljes bizalommal tekinthetett fiára: a férfikort ért modem magyar mezőgazdaságra, melynek van annyi önállósága és van annyi ereje, hogy egykönnyen ne essünk kétségbe jövőjén.

Szerény, de hűséges szolgája volt édes apám. Hazánk egyik legderekabb főúri családjának uradalmaiban fogott a munkához; szolgálta mostani gazdájának apját és nagyapját s látja, mint válik férfiúvá ennek fia, ki immár szintén részt vesz a mezei gazdálkodás gondjaiban. Szelíd öröme és büszkesége, hogy azon egy grófi családnak négy nemzedéke tüntette ki bizalmával, mint hasonlóan félszázadig tűntette volt ki apját, nagyapámat. Nyolc évtized alatt két főtisztje volt a gróf Almásyak sarkadi uradalmának: nagyapám és édes apám. S gróf Almásy Kálmán két évtized alatt saját erejéből kétszerezhette meg a maga birtokainak terjedelmét. Édes apám az igazi honfoglalásnak e nemes munkájában immár ötven éve támogatja a családot. S a sarkadi róna, melyen faeke helyett vassal ő szántatott először, melynek termőképességét minden módon növelni akarta, melyen robotoló parasztok helyett immár gépek végzik a munka javát, - a róna, mely az ő idejében lett rendezett uradalommá, az egyszerű gyakorlati mezőgazdát ez idén, a becsületes munkában töltött félszázad végén, valódi érdemkeresztekkel: acélos búzát bőven adó keresztekkel jutalmazta meg.

Ne sértse az az ő igénytelenségét, hogy itt - s ne sértsen másokat az, hogy én, fia, beszélek ez érdemekről. Nem az ötven évben, hanem ez ötven évnek lankadatlanul, becsülettel és jókedvvel végzett munkájában állnak ez érdemek. S a család körében egy derék ember, egy áldott jó apa iránt teljes közvetlenséggel nyilvánuló kegyeletnek nincs-e joga átlépni a részére vagy ellene emelt korlátokon, ha e kegyelet egyúttal a munkának megdicsőítése? Lankadatlan, becsületes és jókedvű munka volt és lesz a mi társadalmunk megváltója.

Azon a napon, melyen gazdatiszti pályájának ötvenedik évét tölti be, szeretettel, kegyelettel ajánlom e könyvet édes apámnak. Szerény emlékemet fogadja oly jóságosan, mint amily igaz szívből kívánom én Isten további áldását édes apámra!

Sarkad, 1882. augusztus 20-án

Márki Sándor

I.

„Székely” és „Dósa” - A Dósa-család - György születése - Tanulatlansága -
Testvéri szeretete - Makfalva - Első benyomásai - Az ököljog divata -
Dósa, mint a medgyesi rablógyilkosság szerzője

A makfalvi Dósa-családnak idáig nem egy tagja tűnt föl a közéletben, mint államférfiú, katona, tudós, vagy író, s valamennyi hű volt nemzetéhez mindenkor, dinasztiájához, amikor lehetett. Hű volt mind - egyet kivéve, akinek neve úgy él a nemzet tudatában, mint a fölségsértésnek és vértagadásnak jelszava. S történeti súlyt a családnak mégis ez a bemocskolt, társadalmi szörnyűl odadobott, még egyéni vitézségének babérjaitól is megfosztott ember adott.

Mintha csak szégyellték volna őt vérrokonai; éltek, virágoztak hazaszerte: de nem emlegették őseik sorában. Saját kora is csak azon néven látszott őt ismerni, amellyel önön katonái s talán ellenségei felruházták. A nemesség ellen fölkelő vezért nem tűrték meg a nemes Dósa-családban; Székelynek keresztelték el azon népről, melyből eredt s mely részben sorakozott is melléje. Csak az első benyomásoknak elenyésztével akadt, ki igaz nevén szólította s visszahelyezte őt a Dósák közé. Azonban egész korunkig jobbadán meghagyták azt a nevét, melyet saját magának szerzett, s melyet, ha atyafiai idáig haboztak elismerni, úgy lehet, dicsőségül fognak követelni maguknak: nem éppen most, talán csak a XX. vagy XXI. században, de mindenesetre akkor, mikor a társadalmi forradalom tért foglal s lemossa emlékéről az akkoron már félezredév óta viselt szennyet. Hány tévedést kell megérni, míg egy eszme életrevaló alakban nyilvánul; de méltányos-e mindjárt áldozatul dobni azt, ki szintén nemest, nagyot akart, egyben-másban meg is előzte korát, csakhogy nem bírta homályosan képződött terveit elfogadhatóan megalkotni?

Az ő életírói kedves emberek. Tudniuk kellett, hogy korszakalkotó a férfiú, kiről írnak, mert sorsához a parasztság sorsa fűződött; s ők gyerekijesztgetésre szánt dajkameséikkel csak a borzasztó külsőségeket hánytorgatják, azokat színezik ki gazdagon, azon rokonszenv megőrzése nélkül, mely a vértanúk küzdelmeinek szemléleténél elfogja szíveinket. Náluk a legújabb kor társadalma által némileg ismét fölkapott eszme, amelyért ez a székely halt, semmi s egyéniségének legalább is rendkívüli volta: szintén semmi. Századok óta áll ez nyomtatásban; tehát - igaz.

Az 1514. évi „parasztlázadás” vezérét, mint említettem, az írók nagyobb része nagy időkön át egyszerűen Székelynek hívta, s nevét hol latin, hol német, hol olasz modorban ejtette ki. Mellettük látszik bizonyítani maga a bukott nagyság is, ki ismeretes ceglédi kiáltványát mint „Georgius Zekel” állítja ki[1]; csakhogy ez oklevélnek hitelességéhez egynél több szó fér. Valószínű ugyan, hogy a keresztesek általában véve Székelynek hítták maguk közt; de ez még nem indok arra, hogy György a nemesi eredetét tanúsító „Dósa” családnevet ezzel fölcserélte legyen. Táborában igen sok más nemes ember volt s így a mozgalmak nem irányultak éppen a nemesi hagyományok ellen, legalább nem oly mérvben, hogy a múltból mindent meg kelljen tagadni, mi ezzel összefügg.

Csupán a közszokásnak visszhangja ekként Ulászló királynak azon egyetlen levele, melyben a keresztesek „lator” vezérét, mint „Zékel” Györgyöt név szerint is megbélyegzi[2] s az 1514-i törvény, mely őt szintén Székely Györgynek[3] nevezi. A királynak kellett őt ismernie, mert alig néhány hónap előtt kitüntetésekben részesítette; már pedig ily esetekben kétségkívül nagytekintettel voltak az illetőnek családi viszonyaira is. De valamint egy század múlva német oklevelek „Bethlen Gabor”-t írtak, mert a zászlaja alá gyűlt nép untalan így s nem „Gábriel Bethlen”-nek nevezte, úgy a hivatalos kiadvány sem akadékoskodott, hogy a szerinte különben is meggyalázott családi név helyett a népiest használja.

A fölkelés évében, 1514-ben, Georgius Siculusnak írja őt a palermói Janus Vitális[4], - Sechel Giorginak Giuanne Miklós[5], - Cecol Giorgionak Marino Sanuto[6], szóval a jól értesült Velencének diplomáciája. Ugyanakkor csak „bizonyos” Györgyről tud Betinus gróf, Sforza Miklóshoz intézett levelében[7]. - Zecheel vagy Zechelius a lázadás első krónikásánál, Bartholinus Riccardusnál[8], - Zeglius a Taurinus Stavromachiájában[9].

- „Georgius quidam Ceculus” Cuspinianus Diariumában[10], Zekd vagy Georgius Siculus a közel egykorú.

Szeréminél[11], Georgius Zékel Siglemél[12], Sekel Ranzánnál[13], Scytha Tuberonál[14], - Zeck Orteliusnál[15], Seggius Ensnél, Zeckel Gradelehnusnál[16], Zechel Brutusnál, valamint Ricautuál[17], Zeel a Chronicon Mellicenseben[18], Zägkl’ Jörg a Wunderzaichen szerint[19] s így tovább a legnagyobb résznél, emezeknek átíróinál.

Egyesek azonban már korábban is eltalálták a helyes nevet. Először a brassaii templomban levő s 1571-ig menő évkönyvek említik, hogy 1514-ben a parasztság „duce Georgio Doscha Ciculo” kelt föl[20] s még határozottabb Istvánfi Miklós, midőn székelynek, családi nevén pedig Dósának mondja[21] s így határozott különbséget tesz a népszerű és családi elnevezésközt. Követője volt Révai Péter, ki Georgius Doscha Siculust vagy Georgius, alias Zeckelt említ[22]. Őket már korán átírta a múlt században annyira olvasott Cserei Mihály, ha különben elvétetté is a keresztnevét[23], a híres „Allgemeines Historisches Lexicon”[24], Benkő, Windisch stb.; mindamellett Székely Györgynek Dósa Györggyel való teljes azonosságát oklevelekkel igazolniuk nem sikerült. Kővári László végre átvizsgálva a makfalvi Dósa-család levéltárát, okiratok alapján először vette föl Székely Györgyöt ezen család tagjai közé; a részletekkel azonban adós maradt. Legújabban Szabó Károly tette közé Barlabási Lénárt erdélyi alvajdának és székelyek alispánjának 1507. július 17. kelt kiadványát[25], mely a kuruc vezér családja iránt minden kétséget eloszlatott. E szerint ő „Georgius Dósa Siculus de Makfalva in Sede Maros existente.”

Az uzapannati és makfalvi Dósa (hibásan: Dózsa-család legrégibb ismert tagja Farkas, kinek fia Tamás a XIII. században erdélyi vajda volt, lakóhelye pedig Háromszék. A nemzedékrend azonban csupán a XV. század elején élt Andráson kezdődik s jön le szakadatlan sorban korunkig. Andrásnak két fia volt: Tamás erdélyi vajda, ki a háromszéki Dálnokon folytatta tovább a családot s Ádám, ki Magyarországra telepedett át. Tamás után egy leány és két fiú maradt; a leány, Katalin, Zeyk Miklóshoz ment nőül; a két fiú pedig, György és Gergely[26] 1514-ben sírba vitte családjának ezen ágát, míg az Ádámtól származó másik igen kifejlődött és szélesen kiterjedt, némileg annak is jeléül, hogy a családtagoknak - főleg politikai - hibáját a kor nem bosszulta meg többé a rokonokban[27].

Györgynek atyja Dálnokon lakott s vajda volt, vagyis valószínűleg gyalogsági kapitány. Ekként, ha nem örvendett is oly kitűnő állásnak, mint címe után első pillanatra gondolni lehetne, de bizonnyal tekintélyben állt Kézdiszékben, mint a vitézi rendhez tartozó főtiszt. Dálnok a Hargita-hegység bodoki nyúlványának Rigó nevű csúcsáról eredő s a Feketeügy, illetőleg Olt rendszeréhez tartozó dalnoki patak két oldalán fekszik. A pápai tizedszedők jegyzéke szerint már 1332-ben tehetős község volt; legjobban azonban a XVI. században virágzott, mikor (1576-ban) 42 kapuból állt[28]. Erdős, hegyes-völgyes határában ma is barom- és juhtenyésztéssel foglalkozik a másfélezer főnyi református magyar lakosság, mint foglalkozott - s alkalmasint még nagyobb mérvben, mikor Dósa Tamás második gyermeke s elsőszülött fia, György, ott először pillantotta meg a napvilágot, Isten szabad egét[29].

Dósa tehát dálnoki születésű nemes volt[30].

Még csak megközelítőleg elfogadható adatunk sincs György születésének évére. A források azonban halála esztendejében, mint dicsvágyó, erős emberről szólnak róla s így föltehetjük, hogy legszebb férfikorában, életének körülbelül 40. évében végeztetett ki. E szerint 1474. táján született volna, Mátyás király idejében.

Ifjúságáról alig mondhatunk valamit. Atyja a vitézi rendhez tartozva, nem sokat törődött fiának tudományos neveltetésével s beérte azzal, hogy ő vele is megkedveltesse saját életpályáját. György, úgy látszik, olvasni sem tudott[31] s életének verses leírója[32] ily szavakat ad szájába:

„Jártas nem vagyok a tudományokban; nem is értek
(Már születésemnél fogvást sem) a cifra beszédhez;
Elmondom mégis, ha reám hallgattok, amikre
Ifjúságomban tanítottak szerzetesek, kik
Csuklyákat fölhúzva beszéltek a templomi székről.”

György együtt nevekedett testvérével Gergellyel vagy Gecővel, kit a leggyöngédebben szeretett. Öccsének komoly, óvatos, de azért nem bátortalan természete mintegy teremtve volt arra, hogy őt szilajabb, merészebb vállalataiban s indulatosságában ellensúlyozza, mérsékelje. Testvéri szeretetüket egészen a sírig megőrizték; az a nemes hév, mellyel - hagyomány szerint - a kuruc vezér győzője előtt mindent magára vállal, csakhogy öccsét megszabadítsa a kínos haláltól, e testvéri szeretetnek igazi apoteózisa.

Időközben, alkalmasint atyjának halála után, a Székelyföld másik végére, Makfalvára került György.

Tündéreket említ a makfalvai székely, ha a Várhegyeséről szól. Ez a Várhegyes ott van a faluval szemben, a Kis-Küküllőnek alluvialis fő- s a belenyíló Szoloknak - csermely keresztvölgyének baloldalán, egy meredek erdős bérc legmagasabb ormán. Ha nem tudja is megmondani a székely, ki vitte el onnan 1836-ban az utolsó kockakövet, megmondja, ki tette oda az elsőt. Maka székely rabonbán emelte a várat. Valamikor az ő halála után az őrség leszállt a völgybe, hogy Makfalvát alapítva, békésebb foglalkozást keressen; s a falu negyedfélszáz házában ma is földművelésből s némi kereskedésből él a mintegy 1600 főnyi lakosság. A várat magát aranyhajú tündérek szállták meg s dal és zeneszó mellett mulatoztak, táncoltak ott a hajdani sasfészeknek begyöpesült udvarán. - Odább a Haljmeg-bérc fennsíkján szintén csak sáncolatokat mutogatnak már az idegennek; a vár tövében azonban, hol egykoron talán az őrség falva állt, cseréptörmelékekre figyelmeztetik. A régi vitézségnek nincs egyéb emléke, mint ez a sok lom s a bércnek önfeláldozásra serkentő neve.

A makfalvai ősi kastélyból a két Dósa kelet felé könnyen elláthatott a regényes tájéknak e két pontjáig: a Várhegyesig s a Haljmegig. Régóta áll már úgy a két bérctető: megfosztva a természetnek ez izmos alkotásaira védelmül rakott, nyűgül maradt emberi építményektől s tanulságot adva annak, ki tanulni kész. Álltak a falak, míg Maka honvédő katonái őrizték; lehullottak, elporladtak, mikor a tündérek fényűzését kellett volna fedezniük. A bércek leemelték fejőkről várkoronájukat, mikor lábaiknál a falu viskóiból kisugárzó emberi szorgalmat szemlélni kezdték.

S oly ifjúnak, ki egy, a köznemességet szerető s a parasztságot pártfogó nemzeti király uralkodása alatt született[33] és a gyűlölt oligarcháknak tág teret nyitó Jagellók idejében serdült föl, a természet által adott ily környezetben s az életnek annyi tanulságos példája közt nem juthatott-e valóban már akkor eszébe, mit a verselő[34] az ő eszmemenetének állít:

„Mily nagy bűnösök a nemesek, tudjátok; az ősök
Érdemivel takaróznak; azonban örökbe kapott kard
Nem nemesít: csak igaz bátorság tesz nemesekké,
Önhittség meg erény nem jár együtt.
Csak igaz, hogy aki magasra tör, a paloták fényét ne keresse
És a szegényt tisztelje, mivel nincs benne irigység.
S mert egyedül ez emelheti azt föl a csillagos égig,
A ki fejét fenntartja az élet ezernyi bajában.”

Az ifjúban szunnyadozó őserő azonban korán rossz irányt vett s korának ferde fölfogásához alkalmazkodott. Ulászló idejében a közbiztonság áldozatul esett a hatalmas urak féktelenkedéseinek. Erdélynek nemrégiben oly vajdája volt, ki a zsarolásai miatt elkeseredett polgárokat azzal szorította sarokba, hogy „két feje legyen annak, ki Budán ellene panaszkodni akar”. Ily körülmények közt, midőn az országnak születési arisztokráciája úgy szólva nyílt háborút viselt a vagyon emberei ellen, sok tekintetben csak viszonylagosan lesz valami bűnné, ami rendezett társadalomban kétségbevonhatatlanul bőn. Ha ezen, mindenesetre sajnálandó, mentséget nem lehetne fölhoznunk, úgy igen sok tiszteletreméltó családnak genealógiájából egész nemzedékeket volnánk kénytelenek kitörölni. Ott van pl. Zrínyi Miklós, Katzianer gyilkosa, vagyonának megrövidítője - s a szigetvári hős. - ót igazolja a történelem, mert az egész nemzetre fényt árasztva esett el; Dósát - nyomban ő utána csak említeni is visszatetszik a legtöbbnek. Pedig az ő ballépése nem sokkal lehetettnagyobb a Zrínyiénél; az eszme, amiért elveszett, egy néposztálynak a haza számára való megnyerése, nemsokkal méltatlanabb, mint az, mely Zrínyit megdicsőítette; csak sorsa volt hasonlíthatatlanul tragikaibb s fő szerencsétlensége az lett, hogy csupán az a párt írt róla, mely ellen ő küzdött. S még ez is, bár szinte öntudatlanul, hány szép vonást jegyzett föl róla!

Öt-hat év előtt jelent meg[35] Héderfáji Barlabási Lénárt erdélyi alvajdának egy Szeben város polgármesteréhez és tanácsához 1507. július 19-én kedden intézett levele, melyben a vingárdi vár bizonyos jobbágyának egy szebeni polgár ellen elkövetett bűnéről van szó. Az okiratnak befejező része egészen más ügyre tér át s némileg bizalmasabb természetű. Hallotta ugyanis, hogy a közelebb múlt medgyesi vásár alkalmával több hazatérő szebeni lakos Medgyes közelében megraboltatott, sőt meg is gyilkoltatott; minthogy pedig mint tettesre egyenesen nemes (agilis) Dósa György makfalvai székelyre esik gyanújok, tanácsolja nekik, hogy egyetemleg forduljanak nemes (agilis) Lázár Andráshoz és a székelyeknek többi tekintélyes emberéhez, kérve, ne tűrjék maguk közt egész Erdélynek ezen nyilvános rablóját, hanem oly példásan büntessék meg, hogy ekként a székelyek a köztük és az országnak többi lakói közt fennálló jó egyetértést inkább erősíteni, mint gyöngíteni látszanak.

Ezen levélben tehát leplezetlenül ki van mondva Dósára a rablógyilkosságnak vádja s e súlyos vád bizonyosan tényeken alapult. Abból azonban, hogy a gyanú egyenesen Dósára esett, még nem következik, hogy ennek előélete adott jogot e föltevésre; különben talán az oklevélíró sem nevezte volna őt éppúgy agilisnak, mint a bírájául kiszemelt Lázár Andrást. Maga a „nyilvános rabló” kitétel is merőben csak e bebizonyított esetre vonatkozhat, ami különben kétségkívül egymaga is sötét foltot ejthet Dósa előéletén.

Mi lett a vizsgálat eredménye, idáig senki sem tudja. Valószínű, hogy a szebeniek eljártak a maguk dolgában s ha talán nem eszközölhettek is ki példásbüntetést, annyit elértek, hogy távozásra kényszerítettékDósát, ki valószínűleg most ment a végházakba, hogy ott - mint korában annyi más - fényes haditettekkel felejttesse gyalázatos bűnét.

1507. után hét évig teljes homály borítja életét.

[1] Pray, Epist. Proc. I. 85. - Katona, Hist. Crit. XVIII. 720. -Wagner, Scepus., IV. 35. - Ugyanazon oklevél „Melchior Banckwr” változattal is előfordul, mint a maga helyén látni fogjuk.

[2] Horvát: Verbőczy eml. 67.

[3] 1514: I. t.-c. 3. §.

[4] Marino Sanuto, II. 296.

[5] U. o. 278.

[6] U. o. 261.

[7] M. Tört. Tár. XIII. 251.

[8] Odepoyicon, Föl. D2, lin. 11.

[9] Mindjárt az Engel Monumentáihoz adott címképen is.

[10] Bel, Adparatus ad hist. Hung. 281.1.

[11] Monum. Hung. Hist. II. oszt. írók. I. k. 5r

[12] Bel, Adparatus, 65.

[13] Schwandtner: Scriptores, I. 516.

[14] U. o. II. 329. de már Brutus (Magy. Hist. 1. 299.) helyteleníti a Scytha nevet

[15] 1603-i kiadás, 309. 1. és Respubl. et Status Regni Hung. (Amst. 1634.) 136.1.

[16] Hungar. Chronica. Frankf. 1665. 124.

[17] Brutus: I. 299.; és Ricaut: Die Neu-eroeffnete Ottomanische Pforte stb. Augsburg, 114. - 124. 1.

[18] Perz Monum. I. 278

[19] Ain gross Wunderzaichen stb. A müncheni kir. könyvtár „H. Eccl. 847. c.” jegyű röpiratának 5. lapján.

[20] Schwandtner, Script. I. 887.

[21] Hist. Regni Hung. 1724-i kiadás. 41.1

[22] Schwandtner, id. h. II. 702.

[23] Dósa Andrásnak írta őt. Históriája (Pest, 1852. - 20. h.)

[24] Lipcse, 1730. - II. 103.

[25] Századok, 1876. - 20. 1.

[26] Bartholinus Riccardus ugyan (Odeporicon, D2 lev. 6. sor) egy Jánost is említ, ki Dósa György testvére lett volna, de talán csak tévedésből Gergely helyett. Mert mégsem tarthatjuk ezt azonosnak azon Székely Jánossal, (Johannes de Zekel), kit II. Ulászló mint „homo flagitiosissimus”-t említ Szeben városához 1513. okt. 2-án írt levelében (Századok, 1881. - 297. 1.). Egyébiránt Gergelyt több író összezavarja bizonyos Lukáccsal, ki szintén Györgynek testvére volt volna, így Ranzan: Epitome (Schwandtner, I. 516.). Révai Péter, De Monarchia. (U. o. II. 702). Ortelii Chronologia (Nürnberg, 1603. - 39.1.). Gradelehnus, Chronica. (Frankfurt, 1665. - 124.1.) - Ricaut, Ottóm. Pforte. (Augsburg, 1694. - 106. 1.). Alig. Hist. Lex. (Lipcse, 1730. - II., 103. 1.). Fasching (Nova Dacia. Kolozsvár, 1763. - II. 4.) már úgy segít a dolgon, hogy Gergelyt, „másoknál” Lukácsot ír. A legtekintélyesebbek azonban Gergelyt írnak s így nincs okunk a Dósa-család nemzedékrendébe egy Jánost vagy Lukácsot is fölvenni.

[27] V. ö. Nagy Iván, Magyarorsz. Családjai, III. 363. § köv. 11. és Orbán Balázs, a Székelyföld leírása, IV. 26. Szeréntök a genealógia így indul meg:

ANDRÁS

Tamás Ádám

(Háromszéken) (Magyarországban)

Kata György Gergely Ádám †1540

(Zeyk Miklósné) † † Mihály

1514

Tamás (Szendrőn) András Ilona

(Uza Ilona) (Makfalván) (Nyáry Miklós)

Tamás (1663) Tamás (1636) Anna

(Forgách Zsuzsánna) (Csontos Bora) (Pálfi György)

Ádám, 1666 ettől hosszú

(Nagy Bora) családfa.

[28] Orbán, id. h. III. 184.

[29] Brutus (I. 299.) egyszerűen a Székelyföldnek egy jelentéktelen helyét mondja szülőföldének. (V. ö. u. o. 307. 1.: „Exoriens ex obscuro loco.” Istvánfinak könyvében (41. 1.) toll vagy sajtóhibából „Dalvok” áll s mindamellett, hogy ily nevű helyet sem a régi, sem a mostani magyar földrajz nem ismer, még oly tekintélyes író is hibájába esett, mint Pray (Annales, IV. 351.), vagy mint az egészben jókritikájú Feil (a Schmidt-féle Oesterr. Blätter 1844. évfolyamában, a 4. számmellékletén.)

[30] Önként elesik ekként Horváth Mihálynak még az 1841. évi Tudománytárban (IX. 220.) tett g nagy történetében (III. 311.) csak részben kiigazított azon állítása, mintha Székely „nemtelen származású” székely lett volna. Nagyon kétes Verancsicsnak (Munkái, II. 11.) azon kifejezése, hogy „Pálfi Balázs (a szegedi fejbíró) hites atyja vala nekie.” - Mert Dósát akárhányan mondják ugyan nemtelennek, de Verancsicson kívül - tudtommal - egy sem tartja törvénytelen származásúnak. Betinus gróf, ki közvetlenül az események hatása alatt (1514. jún.) írt, határozottan „nemes családból eredőnek” mondja. (Tört. Tár, XIII. 251) Istvánfi előadásából okvetlenül a Dósák nemességét kell kiolvasni; nála D. György 1514-ben a lovagi rend jelvényeit és családi címerébe a levágott kezet nyeri; öccse Gergely pedig (42. lap) rokonainak és barátainak nevezi a nemeseket, kik ellen György indulni akart. A legtöbben mégis éppen Istvánfi nyomán tették meg Dósát parasztnak, vagy Taurinust követve, ki szerint nemcsak Dósa vallotta magát szegénynek, hanem egyszer a haragvó Jupiter is így kiáltott rá:

„Gyáva te és balgább Gryllusnál, aki a kellő
Tiszteletet mihamar feledéd Plútó felesége
És úrnője iránt, - te, ki még az imént csak ekével
Tudtál bánni s a rút ekevas vala még egyedüli
Címered…”

(Engelnél, 135.1. 512-516. v.). Ez a kritikával történetíróul is használható Taurinusnál mindenesetre csupán poetica licentia, mert a katona Dósát nem nézhette földművesnek, annál kevésbé parasztnak.

[31] „Mikor már az urak levelet küldtek Székely Györgyhöz s azt kézbesítették neki, elolvastatta jegyzője által.” (Szerémi, 61. lap.)

[32] Taurinus, 139. 1.83-87.

[33] Szárazajtai székely népmonda szerint Mátyás azoktól, kiknek nagyon sokjuk volt, elvette fölösleges vagyonukat s azoknak adta, kik semmivel sem bírtak. Aki azonban ezek közöl ajándékát elpazarolta, azt felakasztotta. Amellett kérlelhetetlenül büntette a szegény nép elnyomóit.

[34] Taurinus, 139.1., 88-96. v.

[35] Közli Szabó Károly. Századok, 1876. - 20-21. 1.

II.

Dósának nándorfehérvári párviadala s egyéb vitézi tettei
Az udvar első ajándéka s ennek indító oka - Dósa egy adószedőnek megöletéséről
vádolva - A história ellenmondása - Dósa kitüntetése s ennek jelentősége -
Dósa, mint állítólagos horvát bán - Sors, végzet, vagy vakeset - Az 1514. év programja -
Az udvar terve - Dósa és Kossuth

Simon modrusi püspök 1510 július 7. Tatán adta át Ulászlónak a pápa ajándékát, a fövegét és aranykardot[1]; hanem a király nem akarta elérteni az ebben rejlő intést s három évre meghosszabbította a békét a törökkel. Ezt a békét azonban egyik fél sem vette komolyan. Szelim 1512. tavaszán megbuktatva atyját, Bajazetet, pasái halásztak a zavarosban s kényükre pusztították a magyar határszéleket. Szapolyai Jánoserdélyi vajda az 1513. év nyarán szintén saját felelősségére intézett ellenük egy jól sikerült betörést. A következmények igazolták Ulászlónak abbeli aggodalmát, hogy e visszatorlás csak ingerelni fogja a törököket; s azért míg egyrészről elővigyázatra nógatta a végek kapitányait, másrészt a béke megszilárdításán munkálkodott.

Nándorfehérvárát akkor Török Imre tartozott ellátni katonasággal; csakhogy „ez a lator” - ahogy Szerémi[2] címezi - nem sokat adott a maga kötelességére. A Szendrővel való szomszédság elég alkalmat szolgáltatott a magyar vitézeknek, hogy személyes bátorságukat kitüntessék s esetleg, hogy egy kis zsákmányt szerezzenek maguknak. A szendrei lovas spáhik vezére, az Epirusból származó Ali[3] gyakran kikötött a magyarokkal s bizonyosan sokat ejthetett már el közölök, mert nem igen akadt, aki vele összetűzni merjen.1514. február 28-án, - vagyis Húshagyókedden azonban[4], mint már eleve meghatározott napon, egy magyar lovas százados[5]: Dósa György szállt vele szembe. Mikor került Nándorfehérvárra, nem lehet tudni; alkalmasint csak kevéssel azelőtt, mert, ahogy most nem tűrte, úgy korábban sem tűrte volna a török leventének incselkedéseit; de már tekintélyes katonai rangja arra utal, hogy jóval azelőtt is szolgált a végeken.

Párviadaluk a Nándorfehérvár alatt elterülő mezőn folyt le. Ezen mező - írja Tubero[6] - az egymástól 20,000 lépésnyi távolságra levő Nándorfehérvár és Szendrő közt elterülő műveletlen síkság. Szerémitől eltérőleg ő úgy adja elő a dolgot, hogy a fehérvári magyarok egy alkalommal megpillantva a törököket, azonnal ellenük indultak; de mikor már-már megmérkőzésre került a dolog, előugratott pompás lován a törökök vezére s előkiáltotta a magyarok parancsnokát. „Számba vehető haszon reménye nélkül - mondta - minek civakodnánk mi egymással? Hiszen mi zsákmányt ejthetnénk mi a ti síkságotokon, melyet a folytonos háború úgyis elpusztított? A sarcolás úgyis hiábavaló lévén, nem jobb volna-e, ha inkább a harcidicsőségért verekednénk? Ha tehát, magyarok, valamelyikötök szeretne kitenni magáért s van egy kisbátorsága: álljon a középre s vívjon meg egymagammal!”

Felforrt erre a Dósa vére, mert magyar ember nem egykönnyen tűri az idegennek hencegését, de meg - folytatja Tubero - különben is szemet vetett a töröknek szép lovára és[7] menten sarkantyúba kapta a magáét. Egy oldalt magyarok, másoldalt törökök képezték a nézőközönséget. A két vitéz lándzsával rohant egymásra, majd kardra kaptak s a küzdelem hevében Dósa oly roppant csapást mért Alira, hogy annak páncélos jobb karját egyben levágta s az elbizakodott törököt megölte. Míg Dósa őt fosztogatta, Alinak lova Fehérvár felé iramodott; ott azonban elfogták s a parancsnokhoz vezették. Dósa hazatérve, szerette volna megtartani a török lovát, mert nagyon illett az övéhez; 300 aranyért azonban mégis csak lemondott róla a parancsnok javára. - így beszéli ezt a hagyomány.[8]

Valóban egyszerű párviadal volt-e az, vagy több annál, olyan fegyvertény, mely a fontos végházat nemcsupán egy katonának hencegésétől, hanem egyúttal egy veszélyes szomszédságnak zaklatásaitól is megszabadította, azt, mint Dósa életének annyi más mozzanatát, bajos volna földeríteni. Aktuális jelentősége mindenesetre abban állt, hogy a szendreieknek portyázó kedvét egyelőre lelohasztotta.

Különben alig magyarázhatnánk meg magunknak azt a kitüntetést, melyet az udvar ezen idáig rossz hírnevű embernek készített. A becsületén korábban esett csorbát már eléggé kiköszörültnek lehetett tartani; mert személyes bátorságának nemcsak épp most említett példájára, hanem más hasonló esetekre is hivatkozhatott, ahol a törököt szintén meggyőzte.[9]

A kormány, mint mindig, most is adósa volt a nándorfehérvári őrségnek; ezt tehát azzal a dicsőséggel igyekezett kárpótolni, hogy legvitézebb tagjának, Dósának nagyobb tekintélyt adott. Némelyek[10] szerint egyenesen Dósa követelt magának jutalmat s ajánlólevelet a fehérvári parancsnoktól, hogy a királynál jelentkezhessék[11], nagyobb igazság kedvéért Alinak levágott karját is magával víve Budára[12]. A poetica licentia[13]azt mondja erre, hogy

„Látván Székely a sokszor óhajtott és valahára
Föltetszett napot: elvetemült lelkét a kegyesség
Mázával födi és Budavárba siet veszedelmes
Szárnyain, amikkel betakarjon mindeneket majd.”

Egy más forrás[14] nándorfehérvári tette és megjutalmazása közé még egy epizódot helyez, mely ismét foltot ejtene a székely vitéz emlékén. Eszerint ugyanis ő nagy kegybe jutott a királynál, ki azonnal jelentékeny összeget utalványozott neki. A kincstartó azonban, Telegdy István, halogatta vagy éppen meg is tagadta a fizetést. Az utóbbinak kellett történnie, mert a türelmét vesztett és csalódott Dósa bosszújában nemsokára megölt egy királyi adószedőt (regius exactor) s attól 3000 darab aranyat elrabolva, még azzal is fenyegetőzött, hogy a törökhöz szegődik.[15] - Ez az udvart nagy aggodalomba ejtette. Attól kellett félnie, hogy Dósa Nándorfehérvárat, az ország legfontosabb határvárát, az ellenségnek megnyitja. Megajándékozta tehát őt 200 darab arannyal és két aranyos-ezüstös szerszámú lóval.[16]

Azonban, ha csakugyan tudják Budán, hogy Dósa egyszerű székely, kinek összes nemessége székelységében áll: mire való lett volna az a sok cikornya? Erdélyországnak nyilvános rablója újabb rablógyilkosságot követett el: miért nem végeztek vele, mint különben is katonával, rövid úton, - miért kímélték annyira életét? Vagy oly előkelő helyet foglalt tehát el az őrségben, hogy a büntető igazságszolgáltatás keze egykönnyen el nem érhette; vagy - nem követte el a gonoszságot, melyről vádolják. Ha magas állása volt, azt - a kor divatja szerint - már csak, mint nemes ember foglalhatta el s így nem volt rászüksége, hogy kegyes biographusai homo novust, egy modern Mariust csináljanak belőle s ennek oly nagy fontosságot tulajdonítsanak; ha pedig nem követte el a szóban forgó tettet - hát akkor mi természetesebb, mint hogy ne terheljünk új gyanúval egy amúgy is félreismert embert.

Szinte szerencse, hogy Bartholinus Riccardus abban a 84 sorban, amit az 1514. évi kereszteshadjáratról s annak vezéréről írt, más mendemondát is a történeti igazságnak fényes öltözetébe bújtatott s ekként - mások nem támogatva állítását - fölment attól, hogy a görci bíbornok páterének epizódjánál továbbidőzzünk.

S ezt annál nyugodtabb lélekkel tehetjük, mert Dósa, a törökkel való párbaja után, - hívatva, vagy saját jószántából, felmenve Budára, önérzetes voltának igen érthető jelét adta. A Csanádi püspök, Csáky Miklós, ugyanis a nála jelentkező vitézt erősen megdorgálta; mire ő - az emlékíró szerint - „nagyon felindult, mert ilyen katonához méltatlan szavakkal még senki sem támadta meg”[17] - s keservesen panaszkodott Bakocs Tamás bíbornoknak a püspök eljárása ellen. A főpap pedig azzal felelt, hogy - kezébe adta a keresztes sereg fölött való parancsnokságot.

Az ellenmondás itt ismét szembeszökő.

Dósának önérzete nem lázadhatott volna föl, ha egy, közvetlenül feljövetele előtt elkövetett, gonosztettét hányja szemére a püspök; sőt több mint valószínű, hogy ez esetben el sem mert volna menni a fővárosba. De fájhatott neki, hogy akkor is régibb botlásait emlegetik, mikor elég új érdemet szerzett már a múlt tévedéseinek felejtésére s mikor annyian voltak az országos nevű férfiak között, kik nem vették maguknak azt a fáradságot, hogy a becsületükön hasonló erőszakoskodások által valaha ejtett csorbát, mint ő, kiköszörüljék.

S ha még oly nagy lett volna is a kornak romlottsága: állítólag ily nyilvánosak, ennyire szembeszökők lévén Dósa előéletének árnyoldalai, - csakugyan közszájon forogva a szebeni kereskedőn s a királyi adószedőn, de főleg ez utóbbin, elkövetett rablógyilkossága, - már mégis csak képzelhetetlen dolog, hogy a király s rá nyomban a bíbornok annyira kitüntessen egy férfiút, ki tegnap még gazember, paraszt és alsóbbrendű katonatiszt volt; ma pedig legyen hírneves, nemes és egy, az ország védelmére az imént kötött béke ellenére is, tehát igen válságos körülmények közt összetoborzott nagy sereg fővezére.

A kitüntetés különben abban állt, hogy a király - a bíbornok közbenjárására - kétszeres zsoldot, arany láncot, arannyal gazdagon kivarrott bíbor ruhát, sarkantyút és kardot adott neki: tehát a lovagrendbe emelte s mindezen tárgyakat - szokás szerint - sajátkezűleg nyújtotta át neki. Továbbá egy faluval adományozta meg, mely valahol Nándorfehérvár és Temesvár közt feküdt és tekintélyes lehetett, mert 40 kapuból állt. Végre megújította, illetőleg kiegészítette családjának előbbi, - idáig ösmeretlen címerét, amennyiben nándorfehérvári bravúrjának örök emlékezetére megengedte, hogy abban egy karddal levágott vérzőkart viseljen[18]. Ezenkívül, vagy talán zsoldjába betudva, még kétszáz aranyat is utalványozott neki[19].

Ezen részletekben az aranylánc és bíborruha oly elsőrendű megkülönböztetést föltételez, mely koránt sem lehet azonos a lovaggá üttetésnek egyszerű tényével s mely Dósának, szerencsésebb körülmények közt, utat nyithatott volna a legkiválóbb méltóságokra, hol tehetségét érvényesítse. S annál ragyogóbb színben tűnt volna föl, mert egyelőre alig tarthatott attól, hogy az érdemszerzés tág mezején versenyre kél vele valaki; a jók elismerésére tehát minden bizonnyal számíthat vala.

Nem emlékezik róla egy történetíró sem, de Marino Sanuto világkrónikájában[20] van Moro Jánosnak egy1514. július 10. kelt levele, mely Dósát, midőn a keresztes hadaknak vezetését átvette, horvát bánnak (Bándi Croatia) mondja.[21] Ha ez elszigetelt adatban volna valami valószínűség s ha nem tudnánk, hogy abban azidőben Beriszló Péter volt a horvát bán, úgy Dósa csakis ezen kitüntetése után nyerhette méltóságát; s lehetne azzal érvelni, hogy a keresztes hadakat, melyeknek kapitányául őt jelölték ki, valóban a délnyugatirészeken, Dalmátiában akarták alkalmazni. Akkor pedig valóban nem lehetett volna közönyös körülmény, ha Horvátország oly politikai és katonai főnöknek engedelmeskedik, ki ezen területet, mint egy fölkelő seregvezére, a hadműködésnek mintegy alapjául használja. S a kétkedésre való némi hajlandóság mellett esetleg még azon körülmény is gondolkodóba ejthetne, hogy Ulászló - a mozgalmaknak más irányba tereltetése után - a valkóiaknak azt parancsolta, hogy ne a bán, hanem a nádor mellett keljenek föl. Ez azonban természetes, mert Valkó akkor még Magyarországnak közvetetlen része volt.

Igaz ugyan, hogy Dósának sarkantyús vitézzé lett üttetése óta oly rohamosan fejlődtek az események s Dósa személyes viszonyai oly meglepő gyorsasággal alakultak át, hogy az eseményekről nem naplószerűen, hanem csak azoknak lezajlása után egyszerre író kortanúk még igen fontos adatokról is megfeledkezhettek; de mégis feltűnő volna, ha éppen Dósa bánságát illetőleg hallgatnának ily egyetemlegesen. Ekként Moronak említett tudósításában a Dósa méltóságára vonatkozó részt oly tévedésnek kell vennünk, amilyen a hírek özönében egykorúaknál is mindig és mindenütt előfordulhat.

Dósa különben azon az úton járt, amelyen előtte már sokan célhoz jutottak. A telivér oligarchák talán prüszköltek volna egy kicsit, de hagyták volna őt fokról-fokra feljebb hágni a címeknek és kitüntetéseknek lépcsőjén. Rájuk nézve ugyan nem nagyon dicsőséges, de annál kényelmesebb lett volna ez. S ha a Mátyás korabeli homines novik Ulászló korában már meggyökeresedett büszke arisztokraták lehettek, miért ne tűrték volna maguk közt Dósát, kinek családja úgysem tegnap kezdődött, csakhogy nem szerepelt még eléggé? Szinte örültek dicsvágyának. Előléptetéseit senki sem akarta akadályozni.

„Sors, végzet, vagy vakeset?!”[22]

Történelmi nevezetességű lett Dósa személyes bravúrja a divatja múlt katonai érdemeknek ezen gyászos idejében. De nem félt tőle senki. Az évet, mely őt politikailag szülte, még e kor egyik poétája[23] is egy kis idillel vezeti be:

„A rózsás nap ezerre menő évig ragyogott már
És öt százada múlt, hogy Mi Urunk született
S kétszeresen hétszer járult a december ezekhez,
Ahogy az erdőség lombja sötétleni kezd;
Kinn a mezőkön enyelgve fuvallnak a déli szelek már,
Harmat csillog a rét szép, puha, zöld füvein…”

Hanem 1514. kora tavaszán sok olyan történt, ami roppant kritikus színben tüntette föl a melegedni kezdő esztendőt.

Béke a törökkel.
E békének fölbontása.
Kereszteshad a török ellen.
A nemesség ellenszenve e had iránt.
A kereszteshad a pórság szolgálatában.
Belháború.
Törökbarátság pártérdekből.
A nemesség győzelme.
Bosszú az egyéneken.
Bosszú a néposztályon.
A köznemesség a királyi tekintély romjain.

Pedig mikor az erdőségeknek lombjai zöldülni, a napok enyhülni s a rétek, mezők virányai fejlődni indultak, az 1514. év tavaszán mindenki más programot várt az esztendőtől. Azt hitték, megköthetik, vagy inkább megújíthatják a békét a törökkel s azután élnek tovább a megszokott, egyforma, megunt, de meg nemmásítható elégedetlen hangulatban.

A békét megkötötték ugyan, de föl is bontották. Az 1444. évi békebontókat aránylag csekély büntetés érte: Várna s egy kis interregnum. - A hetven évvel későbbi békerontókat sokkal óriásibb végzet sújtotta s oly égető sebet ejtett a hazán, melyre századokon át nem kínálkozott ír. Politikailag nonszensszé lett egy néposztály, mely bukásában magával rántotta a nemzeti önállást. S nemzeti önállását részben igazán csak akkor nyerte vissza a magyarság, midőn az 1514-ben elejtett néposztályt ismét megnyerte a maga ügyének az által, hogy azt rehabilitálta, sőt emancipálta.