Yrsa Sigurđardóttir

ZÁRKÓZZ BE!

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Lok lok og læs

Copyright © Yrsa Sigurđardóttir, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Torma Péter, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-807-2 (papír)

ISBN 978-963-614-808-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Ezt a könyvet édesanyámnak,

Kristín Halla Jónsdóttirnak ajánlom

Hálás köszönet Eva Björg Ægisdóttirnak,

amiért kölcsönadta a karaktereit

az akranesi Nyugat-izlandi Nyomozóirodától,

akik itt mellékszereplőkként tűnnek fel.

Nevezhetjük ezt egyfajta próbálkozásnak,

amellyel létrehozhatjuk az izlandi krimiirodalom

Marvel-univerzumát. Egyébként szívből ajánlom

Eva Björg könyveit. Nagyszerűek.

1. fejezet

Szerda

Szokatlan csend ült a hvarfi tanyán. Életnek semmi jele nem volt, sehol egy ember vagy állat. A legkisebb szellő sem borzolta a hajszálait. Még a felhők alakja is olyan lassan változott, hogy alig lehetett észrevenni. Karlnak az a furcsa érzése támadt, mintha maga az idő is lelassult volna. Kikapcsolta a rádiót, amiből az időjárás-jelentés szólt. Éppen a hajózási információk jöttek, és a bemondó olyan tengeri körzetekről beszélt, amelyek nem érdekelték Karlt. Egyetlenegyszer hajózott, még fiatalon, és azóta mereven ragaszkodott a szárazföldhöz.

Elvette a sapkáját az anyósülésről, és kiszállt a kocsiból. Mielőtt felvette volna a sapkát, még körbefülelt. Teljes volt a csend: a legtöbb madár már elköltözött, vagy napos déli vidékekre, vagy a part és a települések közelébe. A folyók és a patakok hangját a jégpáncél fojtotta el, a turisták otthon ültek, az állatokat pedig istállóba zárták télre. Még a közeli fjord hullámai is elnémultak.

A farmon élő családnak azonban otthon kellett volna lennie, és azt várta volna, hogy mostanra valami jelét is észleli az ottlétüknek. Mind a négyen csak nem alhattak fényes nappal. Amikor Karl nem egészen egy hete beszélt Ásával és Reynirrel, nem említették, hogy elutaznának. És mivel a tanyasi embernek, mint azt saját tapasztalatából tudta, ritkán nyílik lehetősége utazni, biztosan szóba került volna a téma. Amikor néhány alkalommal ő is tudott szervezni magának egy kis szabadságot, előtte hetekig másról sem beszélt. Akár érdekelte a hallgatóságát, akár nem.

A család két autója vastag hóréteggel borítva állt az udvaron. Egy megemelt felfüggesztésű terepjáró és egy kisebb, sportosabb járgány, kizárólag nyári használatra. Legalábbis abban a bő évben, amióta a család itt élt, Karl nem látta, hogy télen hozzányúltak volna. Ami érthető is volt. Ő sem ment volna vele havas vagy jeges úton, nehogy az árokban kössön ki, de a terepjáró már más tészta volt, luxuskocsi, amely egy jó traktor árába kerülhetett. Karl szívesen megjáratta volna mély hóban vagy tükörjégen. Csak hogy lássa, mit kapott a pénzéért. Az ilyen méregdrága autó ritka látvány volt itt a tanyavilágban. De ez nem közönséges tanya volt. És a lakói sem közönséges tanyasiak.

Ez egyébként első pillantásra kiderült. A legtöbb izlandi tanyától eltérően a házaspár által épített családi lakóépület hatalmas és ultramodern volt, üvegezett folyosó kötötte össze a hagyományosabb, egyemeletes parasztházzal, amely az előző lakóknak még megfelelt. Az új tulajdonosoknak azonban más elvárásaik voltak. A család a modern épületben élt, és a régit csak a vendégeknek vagy a személyzet tagjainak tartotta fenn, bár eddig kevés látogatójuk volt, és az a néhány alkalmazott sem maradt sokáig, aki eddig itt dolgozott. Karl sosem kérdezte meg tőlük, miért mondtak fel, de úgy sejtette, hogy az elszigeteltséget nem bírták. A fiatalok vágynak más fiatalok társaságára, de itt ilyen nem volt, leszámítva Írist, a család tizenéves nagylányát és a szomszéd tanyán lakó fiút. De a kamaszok nem számítanak, ha az ember elmúlt húszéves, és társaságra vágyik.

Karl nem volt építész, úgyhogy az épületről nemigen volt véleménye, annál inkább a két házat összekötő folyosóról. A két épület éles ellentétben állt egymással, az egyik az óvatos mértékletességen alapuló múlthoz tartozott, míg a másik a modern kori túlzás terméke volt. A kettőt összekapcsolni Karl szerint ugyanolyan ellentmondás volt, mintha a tanya két lovát befogták volna a sportkocsi elé.

Az viszont pozitívum volt, hogy a házaspár mennyire ügyelt a tanya környezetére. Sokkal jobban odafigyeltek rá, mint ahogy egy közönséges gazda idejéből és pénzéből telt volna. Nemcsak hogy minden rendkívül tiszta és rendezett volt, egyetlen rozsdafolt, horpadás vagy karcolás nélkül, de kifejezetten csinos is; amikor Karl először itt járt, olyan érzése volt, mintha egy skyrreklámba tévedt volna.

Nem tudta nem csodálni, hogy látszólag milyen könnyedén sikerült kialakítani a vidéki idill illúzióját. Legalábbis azok számára, akik nem tudták, hogy ment mindez. Ő azonban látta a régi tanya, az istálló és a melléképületek birtokba vételét, és tudta. Egész sereg mesterembert hívtak, pedig Karl szerint olcsóbb lett volna mindent lebontani és teljesen újjáépíteni. A föld új és fiatal tulajdonosai azonban igyekeztek a lehető legjobban megőrizni az eredeti külsőt, és nagy gondot fordítottak arra, hogy ne veszítsék el a kapcsolatot a tanya múltjával és eredeti funkciójával. Ez egy tanya volt, és annak is kellett maradnia. Nem nyaralót építettek. A mesterek a bajszuk alatt mosolyogtak, Karl és a helyiek meg a fejüket csóválták. Nem szóltak arról, hogy a tanya sosem tartozott a kiválóbbak közé, sem az épületek, sem az itt végzett munka minőségét illetően. A korábbi történetét sem lett volna szükséges megtartani. Legjobb lett volna elfelejteni.

Az új ház már egészen más történet volt. Annak a kialakítása nem tisztelgett sem a tanyasi élet, sem a vidék története előtt. Ellenkezőleg, óriási volt, iszonyú belmagasságú terekkel. Véletlenül sem alkalmaztak hozzá takarékos vagy gazdaságos megoldásokat. Bár a szerkezet alapvetően betonból épült, hátul, ahol az udvarról nem látszott, volt egy üvegszoba, benne ipari méretű konyhával, valamint egybenyitott nappalival és étkezővel, amelyben egy kandalló is állt. Az új tulajdonosok azt mondták Karlnak, hogy olyan hely lebegett a szemük előtt, ahol a természet közelségében főzhetnek, pihenhetnek és ehetnek. Ő csak bólogatott, és közben azt gondolta, hogy ezek azok a fajta emberek, akik ugyanilyen okokból azért is jó pénzt fizetnének, hogy egy üvegbuborékban éljenek a láp közepén. Ő nem értette ezt, jobban szerette úgy megtapasztalni a természetet, hogy nincs köztük akadály. Még átlátszó sem.

A házaspár és két lányuk már több mint egy éve itt élt, és Karl véleménye ez idő alatt megváltozott róluk. Már nem úgy gondolt rájuk, mint akiknek több a pénzük, mint az eszük. Még mindig nem értette a felét sem annak, amit csináltak, de megkedvelte őket. Nehéz is lett volna nem kedvelni.

Az asszony, Ása szeretetre méltó volt, tudott nevetni magán, és igyekezett alkalmazkodni az új körülményekhez. Karl a legnagyobb hibájának azt tartotta, hogy a vidéki élet nem igazán az ő világa volt, és egy icipicit tolakodónak is találta. Nagyon jól megvoltak eddig az ő útmutatása nélkül is.

A férje, Reynir zárkózottabb és visszahúzódóbb volt. Ugyanakkor rendes, egyenes ember. Súlyos beteg lehetett, mielőtt ideköltöztek, szeles időben néha ki is villant a haja alól a fejbőrén egy jókora heg. A bal fülétől a szeme fölött egészen a feje közepéig húzódott. Figyelembe véve, hogy mi történt a fejével, nem is volt meglepő, hogy néha úgy viselkedett, mintha el lett volna varázsolva.

Karlnak azonban az volt a fontos, hogy mindketten készek voltak tanulni attól, aki jobban ért a dolgokhoz, például tőle. És ez másoknak is tetszett a környéken.

Kivéve a szomszédos tanya, Minna-Hvarf gazdáját.

Karl az érintetlen hóból arra kövekteztetett, hogy senki sem járt az udvaron az előző napi nagy havazás óta. A bejárati ajtóhoz közelebb érve azonban látta, hogy ez nem teljesen igaz. Lábnyomok vezettek az új háztól a kis istállóhoz, ahol a család kevéske állata élt, leszámítva a ház mögötti baromfiólban tartott csirkéket. A családnak eredetileg volt néhány kecskéje is, de ezektől megváltak, fűtött istállójuk így üresen állt, és kétséges volt, hogy ez valaha is megváltozik-e. Nem a hasznukért tartották az állatokat, mint más gazdák. Sokkal inkább házi kedvencekként bántak velük. Karl látta a pitypangkoszorúval felékesítve legelésző teheneket és a befont, rózsaszín szalaggal megkötött sörényű lovakat. Valószínűnek tartotta, hogy a két lány gondoskodott a dekorációról, de nem volt benne teljesen biztos. Az állatok fontos szerepet játszottak az asszonynak a tanyáról lőtt fényképein is, amelyekről Karl nem tudta, hogy munka- vagy hobbicélból készültek-e.

Az, hogy az állatokat ellátták, világos jele volt annak, hogy a család otthon van. Ha elutaztak volna, megkérik az egyik szomszédot, hogy gondoskodjon róluk, és ez esetben a nyomok nem a háztól vezettek volna az istállóhoz. Különben is, Karl úgy gondolta, hogy ő és Ella lettek volna a kiválasztottak. Minna-Hvarfot leszámítva ők voltak a család legközelebbi szomszédai, és már korábban is megtették ezt a szívességet Ásának és Reynirnek.

De már lassan egy hete nem hallott a családról senki. Ezért jött ide Karl, és ezért járt itt az előző alkalommal is. Ása és az egyik lány bejelentkezett Ellához hajvágásra, de nem mentek el. Persze bárkinek bármi közbejöhetett, még itt vidéken is. De ilyenkor szokás szólni, Ása viszont nem így tett. Ella nem érte el a házaspárt, mert a telefonjaik vagy ki voltak kapcsolva, vagy lemerültek. Ella üzeneteit sem nyitotta meg egyikük sem. Ella akkor nem foglalkozott ezzel, ahogy Karl sem.

Ahogy közelebb ért a bejárati ajtóhoz, hangos ugatás hallatszott az istállóból, előbb mély, aztán magas hangon. A család két kutyája volt az, egy border collie meg egy kis vakarék, amelyik a szögesdrót kerítésen néha fennakadó gyapjúcsomókra emlékeztette Karlt. Amikor előző nap itt járt, akkor is ugyanígy ugattak – de akkor a házban. Barátságos, szintén csak házi kedvencnek tartott kutyák voltak, és ha épp kint jártak az udvaron, amikor jött, üdvözölték is Karlt. De mivel most be voltak zárva, úgy reagáltak a látogatóra, ahogy minden kutya szokott. Ugatással. Ez önmagában még nem jelentett semmi különöset. De akkor is furcsa volt, hogy a kutyák nem a házban vagy az udvaron szaladgálnak. Karl nem emlékezett olyanra, hogy valaha az istállóba zárták volna őket.

Karl először arra gondolt, hogy az egész családot ledöntötte a lábáról az influenza, és habozott, hogy kopogjon-e. Mi van, ha mind az ágyat nyomják fej- és csontfájással? Amikor ő maga nagy ritkán beteg volt, látogatókat szeretett volna legkevésbé. De némi tanakodás után mégiscsak bekopogott. Rossz érzése volt, és szokásává vált, hogy az ilyesmire odafigyeljen. Nem emlékezett olyanra, amikor az előérzete megcsalta volna, viszont sok dolgot elkerült neki köszönhetően, ami akár rosszul is elsülhetett volna.

Egy darabig nézte a széles és magas ajtót, majd újra kopogott. A két kutya erre megint ugatni kezdett, csak most egyszerre. Ezúttal a két tehén is elbődült, de elhallgattak, amikor megint kopogott. Karl nem bírt szabadulni a gondolattól, hogy az állatok hallgatóznak, és ugyanúgy várják, hogy kinyíljon az ajtó, mint ő. De nem nyílt. A fára szorította a fülét, de nem hallott mozgást odabentről. Kiegyenesedett. Nem lehetett tudni, milyen hangos zaj hatol át a tömör tölgyfán.

Karl ellépett az ajtótól, és az ablakon lesett be. Odabent égett egy lámpa, de életnek még mindig nem látszott semmi jele. A rossz érzése erősödött, és ettől olyat tett, ami induláskor még meg sem fordult a fejében.

Lehajolt a levélbedobó nyíláshoz, és benyomta. Már az hiba volt, hogy ez egyáltalán idekerült, de a mérnök, aki a házat tervezte, nyilván sohasem élt tanyán. És a házaspár sem, mert nem javíttatták ki vele a tervrajzot. Itt senki sem az otthoni levélszekrényébe, hanem a tanyához vezető bekötőút elején álló postaládába kapta a leveleit.

Karl éppen nyitotta volna a száját, hogy bekiabáljon a szűk nyíláson, amikor hátrahőkölt. Ismerős szag csapta meg a meleg légáramlattal. A halál enyhe szaga volt, amely nem kiszáradt szobanövényektől származott. Számtalanszor érzett már ilyet: a bomlás édeskés szagát, amelyet a temetetlenül heverő állati tetemek árasztanak. Nem volt erős, kevésbé tapasztalt ember talán fel sem ismerte volna. De nem lehetett kétséges, hogy bent a házban valami oszlásnak indult.

Kihúzta a kezét a nyílásból, aminek a fedele hangos kattanással lendült vissza a helyére. Ezúttal nem hallatszott ugatás és bőgés az istállóból, ugyanaz a csend áradt onnan is, mint a házból. Karlt elfogta az a kellemetlen érzés, hogy teljesen egyedül van. Eszébe jutott, hogy kinéz az istállóba, hátha van ott valaki, de aztán meggondolta magát. Ha így lett volna, az illető megnézi, hogy ki van itt. Bármilyen frissen felújított luxusistálló volt is itt, nem úgy tervezték, hogy kiszűrje a zajokat, így az autó hangja biztosan behatolt oda. Attól is tartott, hogy ha kinyitja az ajtót, kiszöknek a kutyák. Nem biztos, hogy teljesen észnél vannak, még a végén világgá futnak.

Megnyalta kiszáradt száját. Végigsimított a haján, megdörzsölte borotválatlan arcát, és igyekezett összeszedni magát. Nem biztos, hogy jelent valamit a szag, mondogatta magának. A konyhaasztalon is rohadhat valami hús. Talán sütögetést terveztek, aztán megbetegedtek, a hús meg túl sokáig maradt ott a benti melegben. Képtelen ötlet volt, de még mindig jobb, mint más lehetőségek, amelyekre Karl próbált nem gondolni. Emlékeztette magát, hogy sose jó a képtelen ötleteket mindjárt elvetni. Az élet ritkán egyszerű.

Elhatározta, hogy megkerüli a házat, hátha az üvegfalon át majd lát valamit. Itt sosem volt lehúzva a redőny. Már majdnem szólt is a házaspárnak, hogy jócskán csökkenthetnék a fűtési költségeket, ha lehúznák. De aztán eszébe jutott, hogy jól el vannak eresztve. Lefúrattak a termálvízig, és saját geotermikus fűtőrendszert építtettek be, úgyhogy a fűtés nem okozott gondot nekik.

A hó a ház mögött is érintetlen volt. A legutóbbi havazás óta senki sem lépett ki a franciaablakon az üvegszoba előtti teraszra. A távoli kaszálót és a keleti hegyeket is hó lepte. A táj, amelyet a házaspár nem győzött dicsérni, fehér volt, akár a tiszta vászon.

De Karl nem azért jött, hogy a látványban gyönyörködjön. Végignézett a stílusosan berendezett konyhán. Nem volt faliszekrény, nem voltak fogantyúk a szekrényajtókon és a fiókokon; ha nincs a hihetetlenül bonyolult működésű, króm kávégép és a mosogató csapja, a helyiség akár a nappali kiterjesztésének is tűnhetett volna.

Eltakarítatlan étel volt a konyhaasztalon, amitől Karl megkönnyebbült egy kicsit. Akkor biztosan itthon vannak, és élnek. Ettek, aztán lefeküdtek. Betegek lehettek, mert Karl az étkezések idején kívül még sosem látott náluk elöl ételt. Most viszont nyitott tejesdobozt, tányért, poharat, kenyeret és csomagolt felvágottat pillantott meg. Rothadó húst azonban nem. Talán valami gyomorbántalom kapta el a családot, és Karl félreértelmezte a levélbedobón keresztül érzett bűzt. Remélte, hogy így van, de mélyen belül tudta, hogy sosem tévesztené össze a kettőt. A hányásszag is rossz volt, de a bomlás szaga sokkal rosszabb. És valami édeskés illat kísérte, amitől olyan volt, mintha valaki parfümöt öntött volna a rothadó dologra, hogy valamit javítson a helyzeten.

Karl tétován állt, és tűnődött, hogy mit tegyen. A legészszerűbb az lett volna, ha eltűnik onnan. Nem akarta, hogy a család egyik tagja kijöjjön a konyhába, és rajtakapja, hogy leselkedik. De ahogy elhátrált a háztól, eszébe jutott valami. Ása és Reynir voltak a legfinnyásabb emberek, akikkel valaha találkozott. Egyszer megkérdezték őt, hogy lehet megszabadulni a trágyaszagtól. Hogy nincs-e valami spray vagy por, ami elnyomná. Karl közölte velük, hogy ilyesmi nem létezik, kénytelenek lesznek hozzászokni. Aki ilyet kérdez, az sosem hagyná, hogy az otthona úgy bűzölögjön, mint egy hullaház kánikula idején. Egészen biztos volt, hogy valami nincs rendben.

Fürgén a franciaablakhoz lépett, és megpróbálkozott a kilinccsel. Ha rátör az alvó családra, hát rátör. Nem akart hazamenni, és elmondani Ellának, hogy megint hiába jött. Féligazságokkal sosem úszta meg, el kellett volna mondania mindent. Azt, hogy látszólag minden rendben volt, kivéve a bomlás bűzét.

Az ajtó nyitva volt, és Karl bekiáltotta rajta Ása és Reynir nevét. Az enyhe – de iszonytató – bűz kiáramlott a forró levegővel, amitől fintorgott, amíg a válaszra várt. Válasz azonban nem érkezett.

Karl belépett, mielőtt meggondolta volna magát, és újból kiáltott. Még mindig semmi. Az ajtó mellett lábnyomoknak tűnő sötét foltokat vett észre a parkettán. Ez ugyanúgy nem illett ide, mint a levegőben terjengő szag, mivel a padló máskor mindig ragyogó tiszta volt. A lábnyomokat figyelve megállapította, hogy befelé vezetnek, és úgy döntött, hogy követi őket.

Járt már idebent, de csak a közös helyiségekben: a nappaliban és a szép tágas konyhában. A ház többi részének beosztását nem ismerte, csak azt tudta, hogy a hálószobák egy külön folyosóról nyílnak. És a lábnyomok éppen oda vezettek. A folyosóra vezető ajtó csukva volt, és Karl karcolásokat fedezett fel rajta. Függőlegesek voltak, és két nyalábban futottak végig a fán, lent rövidebbek voltak, a kilincs környékén hosszabbak és mélyebbek. Karlnak semmi kétsége nem volt afelől, hogy a kutyák csinálták őket, miközben hiába próbáltak meg bejutni a csukott ajtón. Abban is biztos volt, hogy a karcolások újak, mivel a házaspár kint is, bent is azonnal kijavított minden sérülést.

Karl a könyökhajlatába temette az orrát, és benyitott a folyosóra. Az történt, amitől tartott: a szag felerősödött, amitől elszorult a szíve.

Több ajtót látott, valamennyit csukva. A könyökét még mindig az arca előtt tartva követte a lábnyomokat az egyikig, és kinyitotta. Ez volt a szülők hálószobája. Karl megdermedt, és állva maradt a küszöbön. A szokatlanul széles ágyon egy nő feküdt, akiről úgy sejtette, hogy Ása lehet. A lepedő össze volt gyűrve, a dupla paplan pedig az ágy végébe dobva, ahonnan lelógott a padlóra. A párnákat is szétdobálták: kettő a padlóra esett, egy az ágytámlának dőlve állt az élén. Ása a hátán feküdt, csak bugyi és trikó volt rajta. Egyik lába a padlóra lógott, akár a paplan, a másik térdben behajlítva. A karjai különös helyzetben álltak. Az egyik egyenesen átnyúlt a mellette lévő üres helyre. A másik be volt hajlítva, az ujjak az asszony állát érték. A valaha fehér trikót az ágyneműhöz hasonlóan átitatta az alvadt vér. Ása egész testét elborította, a felgyűrt trikó alól kilátszó hasa pedig különös neonzöldben játszott. A lába és a többi csupasz testrésze viszont szürke volt, puffadt, és fekete erek szőtték át. Karl hozzászokott a halál látványához, de azok állatok voltak. Szőrös állatok, amelyeknek nem látszott a csupasz bőre. Ahhoz azonban eleget tudott róla, hogy ne menjen közelebb a nőhöz. Már úgysem segíthetett rajta.

Karl nem lehetett száz százalékig biztos benne, hogy Ása az, mert az arca ugyanúgy eltorzult, mint a végtagjai. Sőt még borzalmasabban. Mély seb húzódott a feje búbjától a homloka közepéig. A nyelve kilógott egy kicsit halvány ajkai közül, fénytelen, dülledt szeme kifordult, mintha utolsó pillanataiban még meg akarta volna nézni a fejsebét. Egyvalami biztos volt: nem természetes halállal halt meg. Ezt igazolta a falakat és a padlót elborító vér is. Még a plafonra is jutott belőle.

Karl a szájára kapta a kezét, és sietve kihátrált a szobából. A hányingerrel küszködve kényszerítette magát, hogy nézze meg a többi szobát is, hátha ott van Reynir a lányokkal. Az első ajtó, amelyikkel próbálkozott, a nagylány szobájáé volt, és amikor meglátta őt, elvesztette az önuralmát. A szájából sugárban kirobbanó hányás szétterült a padlón lévő alvadt vértócsán. Akkor is elhányta magát, amikor félig-meddig kiesett a bejárati ajtón. Több mint eleget látott.

Letörölte a száját a kabátja ujjával, aztán a kocsihoz ment, és remegő kézzel elővette a telefonját. Amikor látta, hogy nincs térerő, az anyósülésre dobta a készüléket, és beindította a motort, attól félve, hogy újra hányni fog. Miközben sebesen tolatott, hogy meg tudjon fordulni, a pillantása az épületekre esett. A régi tanyaház egyik ablakának a függönye be volt húzva. Pedig úgy rémlett neki, hogy amikor behajtott az udvarra, még mindegyiken belátott.

Eltekerte a kormányt, és bőgő motorral elhajtott, olyan gyorsan, ahogy csak a téli körülmények között mert. Ahogy rákanyarodott az országútra, esni kezdett a hó.

2. fejezet

Korábban

Sóldís nem szokott hozzá, hogy nagy távolságokat taxizzon. Ha néha ezt a módját választotta az utazásnak, akkor a hétvégi bulizásból ment haza szétesve, ködös fejjel. Ez most más volt. Már maga a taxi is. Nem jelölte felirat, és sokkal elegánsabb kocsi volt, mint azok, amelyekkel Sóldís utazni szokott. Egy üveg hűtött víz várta a hátsó ülésen, az ülészsebekben pedig magazinok. Ezekhez hozzá sem nyúlt, volt elég olvasnivaló a telefonján – arra az esetre, ha olyan kedve volna.

Azonkívül, bár félhomály uralkodott odakint, mégiscsak nappal volt, ő pedig nem volt sem kimerülve, sem szétcsapva. A gondolatai viszont mintha valami buliban ugráltak vagy a viharos tengeren hánykolódtak volna. Egyik-másik a felszínre bukott, a figyelmét követelte, aztán vissza is merült a mélybe. Egyiket sem volt képes rendesen megfogni.

Lehet, hogy nagy hibát követ el? Talán le kellett volna nyelnie a büszkeségét, és a városban maradnia. És ha nincs a tanyán internet? És ha elakad a diplomamunkájával? Hogy jut el a boltba, ha kell valami? Vagy a városba, ha dolga akad? Kedvelni fogják a lányok a tanyán? És ha Jónsi megtalálja? Kisminkelje magát egy kicsit az ablaküveg halvány tükörképének segítségével? Vagy ne?

Sok-sok kérdés, és olyan kevés válasz.

Sóldís végignézett az öltözékén. Egyszerű ruhákat választott, kapucnis pulóvert, viseltes farmert és edzőcipőt. Azt a benyomást akarta kelteni, hogy nem ijed meg a munkától. Mégiscsak vidékre ment. Most viszont elbizonytalanodott. Lehet, hogy mégiscsak jobb lett volna elegánsan öltözni? Nem érzik majd úgy a munkaadói, hogy nem tiszteli őket, ha így jelenik meg az első napon?

Sóhajtva elhessegette magától a gondolatot. Most már úgysem tehetett semmit. Megfordult, és kipillantott a hátsó szélvédőn. Nem látszott semmi, csak az út. Épp úgy, mint amikor legutóbb odanézett. Kevés autót hagytak el, mintha ők lettek volna az egyetlenek, akik vasárnap reggel nekivágnak a hosszú útnak. Elkapta a sofőr tekintetét a visszapillantó tükörben.

– Gondolja, hogy követik? – A férfi hangja tréfás volt, de az arckifejezése komoly.

– Nem. Nem, dehogy – hazudta Sóldís.

Egyre az járt a fejében, hogy Jónsi rájött, mit tett bosszúból. Félt, hogy amint a taxi megáll az új munkaadói háza előtt, berobog az udvarra a volt barátja kocsija. Összeszorult a gyomra. Ne az legyen a család első benyomása róla, hogy ordítozik valakivel a küszöbükön! Elég valószínűtlen elképzelés volt, de mikor győzött a józan ész az aggódással szemben? Nem lehetett figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy Jónsinak teljesen elgurult a gyógyszere, amikor felfedezte, hogy Sóldís az összes mentett állást törölte a kedvenc videójátékaiból. Nagyon egyértelmű üzenetet küldött: Meg foglak ölni. Bár Sóldís nem hitte komolyan, hogy beváltja a fenyegetését, ahhoz elég őrültnek tartotta, hogy kövesse őt, aztán mindenki előtt nekitámadjon. És ezt semmivel sem szerette volna jobban, mint azt, hogy megöljék.

Mivel a sofőr fél szemmel továbbra is a tükörbe nézett, Sóldís igyekezett nyugodtnak tűnni. De ez az állapot a legjobb időszakaiban is idegen volt a számára, ezért nem tudta, hogyan kell színlelni.

A lehető legszánalmasabban kezdett neki:

– Messze van még?

– Nem. Negyedóra. Nagyjából. – A férfi elhallgatott, és Sóldís felkészült rá, hogy újra magára marad a gondolataival. De aztán újra megszólalt: – Még nem járt erre?

– Nem. Most vagyok itt először. – Sóldís kinézett a hegyoldalra, amely mellett éppen elhaladtak. Olyan meredeken lejtett, hogy még az egyébként mindent elborító hó sem bírt megmaradni rajta. Egy-egy fehér folttól eltekintve kopár volt, és szürke. Éppen csak annyi fény volt, hogy a legnagyobb sziklákat ki tudja venni a folytonosan lefelé vándorló kövek tengerében. – Csak telefonon beszéltem velük. Minden olyan gyorsan történt.

– Szóval nekik fog dolgozni?

– Igen, egyelőre két hónap próbaidőn leszek.

– És megkérdezhetem, hogy mi lesz a dolga?

Sóldísnak eszébe jutott a bonyolult titoktartási záradék a szerződésében. Többször is el kellett olvasnia a hosszú bekezdést, mire megértette. De még mindig nem volt teljesen biztos abban, hogy mit kellene tennie. Vagyis, hogy mit nem szabad. De hát azt talán csak elmondhatja, hogy mi lesz a munkája. A titoktartás főleg magára a családra vonatkozott. Nem szabadott beszélnie róluk másoknak, fényképeket posztolnia róluk a közösségi médiában, sem semmilyen módon megemlítenie őket, akár nyilvánosan, akár magánbeszélgetésben.

– Segíteni fogok nekik. Ebben-abban. Gondozni az állatokat. A lányoknak izlandiul tanulni. Meg néha főzök, takarítok, ilyesmi. Hivatalosan házvezetőnő leszek.

– Értem. – A sofőr a tükörbe pillantott, és látszott, hogy mosolyog. – Rendes emberek, és a hely is jó. Kicsit elszigetelt, de ha szereti az ilyesmit, akkor jól ellesz.

Sóldís majdnem biztos volt benne, hogy szabad kérdeznie a családról. Kutakodott utánuk az interneten, de nem sokra jutott. Üzleti oldalakon talált híreket a külföldi cégük eladásáról. Az összegek azokra a számokra emlékeztették, amelyekkel akkor találkozott, amikor a középiskolában csillagászatot tanult. Akkorák voltak, hogy fel sem fogta őket igazán. A nőt megtalálta a közösségi médiában, ahol eléggé aktív volt, de leginkább személytelen, erősen stilizált fotókat posztolt. Sóldís minden nehézség nélkül felismerte volna a család kutyáit, de magukat a családtagokat egyik képen sem látta. Simán elment volna mellettük az utcán.

– Akkor maga ismeri őket?

– Én is nekik dolgozom. De nem úgy, mint maga. Elhozom a csomagjaikat a városból, meg néha egy-egy alkalmazottat vagy vendéget. Sofőrszolgálatom van, és le vagyunk szerződve. Hívnak, én meg ugrom.

– Lesz ott még más is, aki nekik dolgozik?

A házaspár senkit sem említett a négy családtagon kívül.

– Nem. Tudtommal nem. Szerintem csak maga.

Kínos csend lett, és Sóldísnak az a benyomása támadt, hogy valami kimondatlan maradt.

– Nem szeretik az embereket?

A sofőr egy pillanatig hallgatott, mielőtt válaszolt:

– Azt nem mondanám. De eléggé magányos az a hely. Nem való mindenkinek az ottani élet. Nem véletlen, hogy az ottaniak a városba költöznek. A legtöbb ember társas lény. Szerintem a vidék napjai meg vannak számlálva. Az internet csak elnyújtja a haláltusáját.

– Én vagyok az első, akit felvettek erre a munkára? – A párral folytatott telefonbeszélgetésből Sóldís erre következtetett. Bár ezt tulajdonképpen nem mondták ki. Csak ő gondolta így. Hajlamos volt kitölteni az üres részeket. És általában jobbnak képzelte a dolgokat a valóságosnál. Ahogy a Jónsival való kapcsolata is mutatta. – Vagy volt más is, csak feladta, és felmondott?

A sofőr megint habozott.

– Maga a harmadik, akit munkaügyben viszek oda. Az első egy fiatal nő volt, mint maga, utána meg egy fiatal srác, aki most ment el. Egyik sem maradt sokáig. De ezt tartsa meg magának! Majd ha akarják, elmondják. Akkor tegyen úgy, mintha még nem tudta volna!

Nyilvánvalóan ő is aláírta ugyanazt a titoktartási záradékot, amit Sóldís.

– Megígérem. De azt tudja, hogy miért mentek el? Csak kíváncsiságból.

– Fogalmam sincs. A srác biztos maga oldotta meg az utazást. Nemrég ment el, a múlt héten, és ha jól értettem, minden előjel nélkül. Ne kérdezze, miért! A nőt, aki előtte volt itt, én vittem haza Borgarnesbe. Egész úton egy szót sem szólt. Magunk közt szólva, elég furák voltak mind a ketten. Gyakran képzelik azt az emberek, hogy ha vidékre költöznek, az majd megoldja minden problémájukat. Gondolom, ők is menekültek valami elől, és újra akarták kezdeni. De akárhova megy az ember, ott is saját magát találja. Azt hiszem, ők is megértették ezt, és ezért mentek el.

A férfi elhallgatott, nyilván rájött, hogy Sóldís magára veheti, amit mondott.

– Mármint nem azt mondom, hogy maga is ilyen – tette hozzá sietve. – Félre ne értsen!

– Jaj, nem, persze.

Sóldís nem sértődött meg. Egyáltalán nem. Ellenkezőleg, a családon járt az esze, akikkel élni fog. Őket vajon mi szél hozta a világ végére? Ők is menekülnek valami elől?

A hátralevő utat csendben tették meg. A sofőr biztos dühös volt magára, amiért túl sokat locsogott. Sóldís pedig azon tűnődött, mi lesz most. Életében először saját házban lakhatott, egy felújított parasztházban, amelyet általában a vendégek használtak. Azt mondták neki, hogy néha osztoznia kell rajta másokkal, de csak ritkán, a télen pedig egyáltalán nem. Állítólag a nyári hónapokon kívül nemigen járt ide látogató, úgyhogy legalább tavaszig az övé volt a ház. A tavasz pedig még messze volt.

Éppen ezért Sóldís attól a pillanattól fogva, hogy leparkoltak az udvaron, több figyelmet szentelt a régi egyemeletes épületnek, mint az impozáns új építésű háznak. A régi egyébként is mindig jobban tetszett neki, mint az új. Emiatt soha nem is öltözött valami divatosan. Ez akkor tudatosult benne igazán, amikor kinyílt az új ház ajtaja, és egy nő sietett az üdvözlésére. Úgy sejtette, Ása lehet az, a ház asszonya.

Az a típus volt, aki különösebb erőfeszítés nélkül is fantasztikusan néz ki. Karcsú és kecses, olyan hosszú, hullámos szőke hajjal, amilyenről Sóldís csak álmodhatott. Az ő seszínű, vékony szálú haja laposabb volt, mint Dánia, és hajlamos volt felborzolódni a sztatikus elektromosságtól, mintha csak figyelemre áhítozna. Egyik keze ösztönösen a fejéhez emelkedett. Teljesen értelmetlenül, mert ha egyszer felállt a haja, nem volt erő, ami lesimítsa. De hát végül is nem modellkedni jött. Azonkívül a sietős állásinterjú részét képező online beszélgetés alkalmával már úgyis látták őt. Ők maguk egyébként nem kapcsolták be a kamerájukat. Azt is telefonon közölték vele, hogy felvették, úgyhogy eddig még nem is látta őket. De ők legalább tisztában voltak vele, milyen hétköznapi a külseje. Ezt Jónsi is megjegyezte a szakításkor. Ő úgy mondta, hogy annyira izgalmas, mint egy flakon ketchup. És neki több kell; neki berni mártás kell. Akármilyen hülyén hangzott ez, Sóldísnak elevenébe vágtak a szavak. És még most is fájtak.

– Szia, üdv nálunk! – A nő odajött Sóldíshoz, és szélesen mosolyogva kezet nyújtott. Olyan gyöngyfehér, hibátlan fogsora volt, hogy egy fogkrémreklámban lett volna a helye. A keze selymesen puha volt, de a szorítása erős. – Ása. Isten hozott! Jól utaztál?

Sóldís bólogatott.

– Igen, nagyon is.

– Remek. A lányok már nagyon várnak. Az istállóban vannak, megtiltottam nekik, hogy lerohanjanak, mert féltem, hogy akkor mindjárt sarkon is fordulsz, és elmész. Mondjuk, Íris nem is nagyon fog lelkendezni. Kamasz lány, úgy tesz, mintha semmi nem izgatná. De Gígja fog. Az biztos.

Sóldís emlékezett, mit mondott a sofőr a két elődjéről, de sikerült elmosolyodnia és úgy tennie, mintha nem tudna semmit.

– Már én is nagyon szeretném megismerni őket.

A sofőr kivette Sóldís bőröndjét, és lecsukta a csomagtartót.

– Ez minden? – csodálkozott Ása.

– Ő nem az a srác, aki előtte itt volt – mosolygott rá a sofőr. – Úgy nézett ki, mint aki végleg ide akar költözni magukhoz. Mennyi cucca volt!

Sóldís kissé elpirult.

– Nincs sok holmim. Nem is kell sok.

Nem volt kedve elmagyarázni, hogy a legtöbb dolgát hátrahagyta, amikor kisétált a Jónsival közös lakásukból. Túlságosan le volt sújtva ahhoz, hogy tisztán gondolkozzon, és csak annyit vitt magával, amennyi belefért egy bőröndbe. Abba a bőröndbe, amelyet olyan könnyedén emelt fel a sofőr, mintha üres lenne. Persze visszamehetett volna összeszedni a többi holmiját. Volt kulcsa a lakáshoz. De a félelem, hogy szemtől szembe kerül Jónsival, visszatartotta. Nem csak a kis vandálkodás miatt, amit távoztában a játékkonzoljával művelt. A találkozás színtiszta megaláztatás lett volna a számára most, hogy kiderült, mit gondol róla Jónsi. Inkább lemondott arról a kevéske cókmókjáról, mint hogy ezt megkockáztassa.

A kínos pillanatnak az vetett véget, hogy Ása összecsapta a kezét, és mosolyogva megkérdezte Sóldíst, nem akar-e először berendezkedni és aztán majd tizenkettőkör átmenni a másik házba ebédelni. Akkor megismerkedhet a család többi tagjával, és ehet valamit, mielőtt megmutatják neki a házakat, az istállót és minden mást.

Sóldís hálásan megköszönte. Így egy kicsit összeszedhette magát, és felfedezhette a házat, amely legalább két hónapon át az otthona lesz. A sofőr elkísérte őket az ajtóig, ahol átadta Sóldísnak a bőröndjét, és elköszönt tőle. Amikor Ása előrement, és hátat fordított nekik, gyorsan odacsúsztatta a névjegyét.

– A biztonság kedvéért.

Kissé esetlenül elmosolyodott, aztán visszament a kocsijához.

Sóldís a kabátzsebébe dugta a névjegyet, aztán követte Ását. Kiderült, hogy a ház sokkal kényelmesebb, mint várta. A házaspár szavaiból úgy érezte, mintha a régi ház kissé lerobbant lenne. De nyilvánvalóan felújították, kifestették, és kicserélték a padlót is. A bútorzat is jó állapotban volt, de főleg felújított régi darabokból állt. Az ablakok azonban vadonatújak voltak, ahogy a fürdőszobai szaniterek és a konyhai berendezések is. Külön tévészoba volt, és Ása megjegyezte, hogy van előfizetésük az összes nagyobb hazai és külföldi streamingcsatornára. Jó volt az internetkapcsolat is, mert amint mondta, beköttettek a tanyára egy optikai kábelt. És felállíttattak egy saját mobilátjátszót is, mert amikor ideköltöztek, egyáltalán nem volt térerő. Mindezt úgy mondta, mintha mi sem lenne természetesebb, mintha egy átlagember azt mesélné, hogy korlátlan adatforgalom jár a mobilelőfizetéséhez. Az ennyire gazdag emberek tényleg egy másik világban élnek.

Annyira nagyszerű volt minden, hogy Sóldís szóhoz sem jutott. De a hallgatása nem sokat számított, mert Ása megállás nélkül beszélt, amíg bejárták a házat. Felajánlotta Sóldísnak, hogy választhat a három hálószoba közül, és javasolta, hogy a legnagyobbat válassza. Ott volt a legtöbb tárolóhely. Aztán nyilván eszébe jutott, milyen kevés holmija van Sóldísnak, és tapintatosan témát váltott.

Amikor a pincén kívül már mindent megnéztek, Ása megint tapsolt egyet, tágra nyitotta nagy kék szemét, és elmosolyodott.

– Szóval ez lenne a ház. Nem a legmodernebb, de remélem, megfelel.

Sóldís lelkesen bólogatott.

– Csodálatos! Egyszerűen csodálatos. Biztosan boldog leszek itt. Hogy is ne lehetnék?

Teljesen őszintén mondta, Ása mégis egy kissé meglepettnek látszott. Miután elment, Sóldís még egyszer körbejárta a házat, különös figyelmet fordítva a hálószobákra. Kettő a földszinten volt, a legnagyobb az emeleten. Ehhez külön fürdőszoba is tartozott, így Sóldís hajlott rá, hogy megfogadja Ása tanácsát. De mielőtt meghozta volna a döntést, kipróbálta a lenti szobák bevetett ágyait. Hátha kisebb helyen jobban érzi magát. Eddig is egyedül aludt, és nem volt esélyes, hogy ez a közeljövőben megváltozzon. Ezt a szerződés külön kihangsúlyozta: semmiféle partner vagy szerető nem mehet oda. Ezt könnyen be lehetett tartani annak, akinek egyik sem volt.

A kisebb szobák nem tetszettek neki. A plafont bámulva feküdt, aztán felkelt, és benézegetett az éjjeliszekrény fiókjaiba, majd a szekrényekbe. Mindet üresen találta, kivéve a második szoba szekrényét, amelyik tele volt vállfákon lógó ruhákkal. Közelebbről megvizsgálva őket kiderült, hogy férfiruhák. Feltehetőleg egy fiatal férfiéi. Nagyon elütöttek a saját olcsó, unalmas ruhadarabjaitól, amelyek semmi másra nem voltak jók azonkívül, hogy takarják a meztelenségét, és melegen tartsák. Ezeknek a ruháknak a többségén előkelő márkák logói díszelegtek, és elegánsabbnak hatottak, mint bármi, amije neki valaha is volt.

Sóldís a homlokát ráncolva becsukta a szekrényt. A ruhák biztosan a család valamelyik rokonáé vagy barátjáé voltak. Aki ugyanolyan gazdag lehetett, mint ők, ha csak úgy ott hagyta ezeket. Volt valami lehangoló abban, hogy nem vitte magával a ruháit. Sóldísnak az is eszébe jutott, hogy talán nem azért tett így, mert nem becsülte őket eléggé. Talán minél gyorsabban el akart tűnni innen, talán ezek az elődje ruhái, aki búcsú nélkül távozott. Bár ezt valószínűtlennek tartotta. Aki ilyen drága ruhákat hord, az nem megy el háztartási alkalmazottnak az isten háta mögé. Igaz, a sofőr meg azt mondta, hogy a fiatalember rengeteg poggyásszal érkezett. Lehet, hogy gazdag volt, de aztán anyagi nehézségei támadtak. Ilyen előfordul. És akkor lehet, hogy ezek mégis az ő ruhái, de csak a legfontosabbakat vitte magával, és ezekért majd visszajön.

Sóldís elhatározta, hogy amint teheti, javasolni fogja, hogy a ruhákat juttassák el a jogos tulajdonosukhoz. Biztosan szeretné visszakapni őket, ha még nem mentek ki a divatból. Ha pedig mégis egy gazdag rokon tulajdonai, aki szándékosan hagyta itt őket, és új ruhatárat vásárolt, akkor el lehet őket adományozni.

Felvitte a bőröndjét az emeletre, és néhány perc alatt kipakolta. Az itteni szekrény üres volt, és Sóldís el is tűnődött rajta, vajon a ruhák gazdája miért nem a legnagyobb szobát választotta. Vagy talán nem volt elég a ruháinak az itteni szekrény, és a lentibe is jutott belőlük. Legalábbis Sóldís úgy gondolta, hogy aki így öltözik, az biztosan a legnagyobb szobát választaná. Hacsak nem arról van szó, hogy ezek mégiscsak egy vendég ruhái, és Sóldís elődje már ott lakott az emeleti szobában, amikor ő megérkezett.

Sóldís ledobta magát az új szobája dupla ágyára. Ahogy ott hevert, élvezve a nagyszerű matracot, a két elődje jutott az eszébe. Nagyon szerette volna tudni, vajon miért mondtak fel. Remélte, hogy a sofőr igazat mondott, és velük volt a probléma. Nem a munkaadókkal, a lányokkal, a házzal vagy a környékkel.

Egyszerre elfogta a szorongás. A légzésére koncentrált. Be és ki. Be és ki. A kazettás mennyezetet bámulva a görcsöket számolgatta a fában, és hallgatta a ház faszerkezetének nyikorgását és recsegését. Eszébe jutott, mit mondogatott a dédapja az ilyen zajokról: hogyha hangosan recsegnek a gerendák, meg fog halni a ház gazdája. Az emlék éppen hogy megnyugtatta egy kicsit. Olyan nevetséges babona volt. Előbb-utóbb mindenki meghal, tehát egy ilyen jóslat egyszer úgyis beteljesül. Akár recseg a ház, akár nem.

Persze hogy minden rendben lesz. Sőt. Élvezni fogja az ittlétet, és most pontosan erre van szüksége. Folytatta a mélylégzést, szájon be, orron ki.

Lassan kezdett is jobban lenni. A szorongása csökkent, és emlékeztette magát, hogy a recsegéshez hasonlóan ez az érzés sem előjele semminek. Semmi különös. Egyszerűen az az oka, hogy egyedül van ebben a nagy házban, távol a várostól és mindenkitől, akit ismer. És nyilván ahhoz is köze van, hogy milyen gyorsan változtak meg a körülmények. Ahogy otthagyta Jónsit, mindjárt fel is hívta a munkaközvetítőt, és vidéki állásra jelentkezett. Ezt az egy módját tudta elképzelni annak, hogy minél messzebb kerüljön a régi életétől. Beküldött egy meglehetősen vázlatos önéletrajzot, és arra számított, hogy talán egy héten belül kap állásajánlatot valami szállodában. Ehhez képest az ügynökség néhány óra múlva visszahívta ezzel a munkával. Másnap telefonos állásinterjú következett, majd még aznap este még egy, végül a következő napon az online beszélgetés. Újabb három órával később felvették, és azt is elintézték, hogy már másnap, vagyis most reggel munkába álljon. Ennyi volt az egész.

Sóldís nem bánta, hogy nem kért hosszabb gondolkodási időt. Nem volt titok, hogy a házaspár azonnali kezdéssel keres munkaerőt, és minden késlekedés vagy tétovázás azzal járhatott, hogy valaki mást vesznek fel helyette. Sóldís számára egyébként is világos volt, hogy ezt a lehetőséget az ég küldte. Így hát egyszerű volt a döntés. Ez a munka megmentette attól, hogy rokonoknál vagy barátoknál kelljen csöveznie, amíg nem talál új otthont és új életet. Ennél több nem is kellett.

De mivel minden ilyen gyorsan történt, nem volt ideje megemészteni a változásokat. Ez okozta a szorongást.

Időre van szüksége, hogy hozzászokjon a helyzethez. De sikerülni fog.

Hogyne sikerülne.

3. fejezet

Szerda

Az ablaktörlők alig tudtak megmozdulni. Týrnek kétszer is meg kellett állnia lepucolni őket, és már közeledett a következő alkalom. A felgyűlt hó egyre szélesebb sávokat hagyott a szélvédőn. De ez semmiség volt az út első részéhez képest. Akkor minden erejére szükség volt ahhoz, hogy az úton tartsa az autót a Kjalarnes-félsziget vad szélrohamai közepette. A kormányt markoló kezén a bütykök kifehéredtek, és az utasülésről rendszeresen felhangzó nyikkanások sem segítettek megnyugtatni az idegeit. Idhunn ezenkívül egész úton szinte meg sem szólalt.

Týr eleinte a szorongásnak tulajdonította a hallgatását, de már kezdte azt gondolni, hogy a nő egyszerűen ilyen. Tipikus introvertált volt, aki egy szótagú válaszokkal hárított el minden kezdeményezést, amely a társalgásra irányult. Összeszorított szájjal meredt a sötét, havas semmibe, ügyelve, nehogy találkozzon a tekintetük. A szemkontaktus beszélgetést vont volna maga után. Týr úgy sejtette, e miatt a zárkózottság miatt könnyebbültek meg annyira a többiek, amikor ő felajánlotta, hogy elhozza a nőt. Nem volt valami kellemes útitárs.

Lassított, amikor a GPS figyelmeztette, hogy hamarosan jobbra kell fordulnia. Valóban arra kellett, indulás előtt megnézte az útvonalat, és tudta, hogy nem sokkal a fjord vége előtt van egy leágazás. Még sosem kerülte meg a Hvalfjördhurt, mindig az alagutat használta, ha észak vagy nyugat felé ment. A látási viszonyok pedig olyan rosszak voltak, hogy könnyű lett volna elvéteni a leágazást. Az út mindkét irányban csupán egy-egy sávból állt, és említésre méltó padkája sem volt. Nagyon nem lett volna kedve ilyen időben megfordulni rajta. Ha megteszi, körülbelül ötven százalék lett volna az esélye, hogy az árokba borulnak. A konvojjal kellett volna tartania, de tekintettel az utasára, lassított, és ezért lemaradtak. Már régóta nem látta a többiek hátsó lámpáinak vörös fényét, így nem tudta az előtte haladót követni, mint kiskacsa a mamáját.

Ahogy lekanyarodtak, Idhunn végre megtörte a csendet:

– Messze van még?

Týr úgy meglepődött, hogy egy pillanatra levette a szemét az útról, és ránézett. A nő egyenesen maga elé meredt ahelyett, hogy lepillantott volna a navigációs rendszer kijelzőjére, ahol egy sor lényegtelen információ mellett a válasz is látszott.

– Nincs. Olyan tizenöt perc.

Týr erősebben markolta a kormányt, mert az autó egy kicsit megcsúszott a kanyarban.

Idhunn folytatta:

– Kezdek félni a hazaúttól. Nem bírom a havat és a jeget. Északon nőttem fel, és ott teljesen elegem lett a rossz utakból.

Týrben felmerült, hogy talán rosszul ítélte meg az útitársát. Talán mégis beszédes típus, csak most fél. Týr szeretett volna beszélgetni, de tartott tőle, hogy az a beszélgetés a számára legnehezebb témára terelődik. Saját magára és a múltjára. Tényleg, te meg Svédországban nőttél fel? Hogyhogy? És miért jöttél haza?

Az ő felfogása szerint nem haza, hanem hazulról jött Izlandra. De aztán rájött, hogy az izlandiak többsége számára az otthon Izlanddal egyenlő. Máshol nem is lehet. Aki izlandi, annak Izlandot kell az otthonának éreznie. Nem zárta ki, hogy egyszer fogja is. De ahhoz az országban kellett volna maradnia, és ez a dolgok jelenlegi állása szerint nem volt olyan egyértelmű. Egy csúnya szakítás után választotta a költözést, és nem sokat foglalkozott azzal a döntéssel, amellyel egyszer szembe kell majd néznie. Egyvalami azonban tisztázódott a szétválással: a távolság nyilvánvalóvá tette, hogy ez a kapcsolat az útja végéhez ért, és így sokkal könnyebb volt elfogadni a szakítást. Belátta, hogy mindketten boldogtalanok voltak, és ez volt az egyetlen észszerű megoldás.

A költözés hátránya viszont az volt, hogy tökéletesen magára maradt, és még nem sikerült kapcsolati hálót vagy baráti kört kialakítania. Kevéske rokona eleinte kötelességtudóan gondoskodott róla, de aztán amikor úgy-ahogy gyökeret vert, visszatértek a régi életükhöz. Týr megértette őket. Bár korábban találkozgatott velük, amikor Izlandon nyaralt, nem voltak folytonos részei az életének. Bár nagyon vágyott a társaságra, nem akart jótékonysági projektté válni a rokonai számára, így nem is igen erőltette a dolgot.

Elhatározta, hogy egy évig kibírja itt, és ki akart tartani a döntése mellett. Most azonban úgy állt a helyzet, hogy kénytelen lesz beismerni, hogy a gyökereivel való újraegyesülésre tett kísérlet hiba volt, és a farkát behúzva kell visszakullognia Svédországba. De azt is könnyebb lett volna elviselni, mint a magányt. És talán ideje lett volna szembenézni azzal, hogy a gyökerei nem itt vannak. Talán nincsenek is sehol. Miután izlandi szülők nevelték fel Svédországban, sem izlandi, sem svéd nem volt egészen.

Tovább bonyolította a dolgokat, hogy örökbe fogadták, és semmit sem tudott a vér szerinti szüleiről, akik nagyon korán eltűntek az életéből. Négyéves volt, amikor az anyjával végzett az emlőrák, az apja pedig nem sokkal ezután halt meg balesetben, bár Týr gyanította, hogy nem ez volt a halála valódi oka. A nevelőszülei mindig furcsán kezdtek viselkedni, amikor a baleset részleteiről kérdezte őket. Biztos volt benne, hogy az apja vagy öngyilkos lett, vagy drogfüggő volt, és túladagolta magát, de valami félreértelmezett kíméletességből ezt el akarják titkolni előle. Az sem segített, hogy a biológiai apja nem élt együtt az anyjával, és nem volt hajlandó Týrt a saját gyerekének elismerni. A nevelőszülei ezért szinte semmit sem tudtak róla.

Az anyjáról már jóval többet tudott. Az ő emléke eleven maradt, mivel a nővére és a sógora voltak Týr nevelőszülei. A kandallópárkányukon csinos urna állt, benne az anyja hamvaival. Volt mellette egy fénykép is, amelyen vidáman mosolygott, mit sem tudva róla, milyen sors vár rá. A nővére és a sógora, akiknek nem volt saját gyerekük, magukhoz vették Týrt, amikor anya nélkül maradt. Az apja pedig, akit szemlátomást nem igazán érdekelt, sietősen aláírta az örökbefogadási papírokat. Týr különösen nehezen tudta elfogadni ezt az elutasítást, pedig valójában nagyon is jól járt vele. Nehéz volt jobb szülőket elképzelni azoknál, akikhez került. Ahogy felnőtt, ő maga is tisztába jött ezzel, és már nem igyekezett mindenáron megtudni valamit a biológiai apjáról. Jó érzés volt eljutni erre a pontra. Ha már az apja sem törődött vele, úgy volt rendjén, hogy ez kölcsönös legyen.

Így azonban megmaradt a gyökerek hiányának problémája.

Mielőtt Idhunnek esélye lehetett volna rátérni az ő különös múltjára, Týr gyorsan magához ragadta a kezdeményezést. A legkönnyebb téma a munka volt, mivel egyedül ez kötötte össze őket, és erről lehetett a legkisebb eséllyel átváltani a magánéletre.

– Neked mennyit mondtak? Lehetséges, hogy baleset volt?

– Gondolom, ugyanazt mondták, amit neked. Egy tanyaházban holtan találták a család több tagját, és az, aki rájuk talált, azt állítja, hogy meggyilkolták őket. Nem tudom, ez igaz-e. Az is lehet, hogy szén-monoxid-mérgezést kaptak, és a sérülések, amiket az az ember látott rajtuk, csak az oszlás eredményei.

Týr bólogatott. Idhunn törvényszéki patológus volt, így valószínűleg tudta, miről beszél. Az ő kriminológiai tanulmányai csak futólag érintették a holttestek vizsgálatát, és egyáltalán nem bánta, hogy nem tanult róluk többet. Kapóra jött neki, hogy a munkának ezt a részét mások végezték el. Azt viszont ő is sejtette, hogy elég nehéz lehet nem felismerni a bomlás okozta sérüléseket. Főleg a gazdának, aki a holttestek felfedezését bejelentette. Ő biztosan nem most látott először halált.

– Mindenesetre csúnya ügy. Akármi is történt.

Idhunn nagyokat fújtatott, és a hang arra a számtalan alkalomra emlékeztette Týrt, amikor ő maga is hasonlóan cselekedett. Ebben a szakmában ez elkerülhetetlen volt. Nem szándékosan csinálta, mindig önkéntelenül jött. Mintha a teste próbálta volna kivetni magából a rossz benyomásokat. De sajnos sosem sikerült.

Týr a szeme sarkából látta, hogy Idhunn felé fordul, és a profilját szemléli. Odakapta a fejét, és mosolygott, hogy leplezze, milyen kellemetlen ez neki. Meg akarta mutatni a nőnek, hogy tudja, hogy nézi.

– Kérdeznem kell valamit – mondta Idhunn. – Remélem, nem érzed tolakodásnak.

Týr azt felelte, hogy csak nyugodtan. Sejtette, mi lesz a kérdés, mivel ezt minden másnál többször tették fel neki. Igaza is lett.

– Hogy szerezted azt a heget a homlokodon?

– Sajnos abban nincs semmi izgalmas. Elestem a triciklivel kiskoromban. Tekertem izomból, és nem néztem, merre. Az első kerék beleszaladt egy kátyúba, én meg elrepültem. Szétnyílt a homlokom. Elég durva volt, de lehetett volna rosszabb is.

– Ha ránövesztenéd a hajad, nem is látszana.

Týr már megpróbálta. Minden gyerekkori fényképén hosszú, dús, szemöldökig érő frufruval szerepelt, de aztán tizenkét évesen rájött, milyen bénán fest így, és azóta rövidre vágatta a haját.

– Hadd látszódjon! Nem számít. Néha még segít is megtörni a jeget.

– Nem azért kérdeztem. Csak érdekelnek a sebek. A sérülések teszik ki a munkám nagy részét. Bár azok már nem nagyon gyógyulnak be.

Týr éppen csak meg tudta állni, hogy fel ne vonja a szemöldökét. Idhunn rájött, hogy fura irányba vitte el a beszélgetést, és hozzátette:

– Sokan kérdeznek róla?

Erre egyszerű volt a válasz.

– Sokan. De már megszoktam. Nem probléma.

– Ismerem ezt az érzést. Tőlem is mindenki ugyanazt kérdezi, amikor megismerkedünk. Úgyhogy meg is spórolom neked az időt, és válaszolok: azért szakosodtam törvényszéki patológiára, mert szerintem érdekes terület. Izgalmasabb, mint a hétköznapi orvostudomány. Nem igazán érdekelnek az emberek. Legalábbis az élők.

– Értem. Nem akartam megkérdezni, de azért jó tudni.

Ez nem volt teljesen igaz. Týrt igenis izgatta a kérdés, és előbb-utóbb fel is akarta tenni. Valószínűleg a hazaúton.

Más nem jutott eszébe, így az autóban újra csend lett.

Végre enyhülni látszott a havazás. Týr már egy kicsivel többet is ki tudott venni a lámpák fényében, mint az utat közvetlenül maguk előtt és a legközelebbi útjelző póznákat.

– Hogy lehet ilyen szörnyen bánni állatokkal? – mormogta maga elé Idhunn, mire Týr követte a pillantását. Mintha egy csapat lovat látott volna szorosan egymáshoz húzódva, egymás közelségétől remélve némi menedéket. Más fedezék nem látszott a mezőn, de talán csak a hóesés takarta el.

Týr újra az útra irányította a figyelmét.

– Szerintem kibírják. Különben nem lennének itt. A gazdájuk biztos a gondjukat viseli. Meg a lovak szívós állatok.

– Gondolod? – Idhunn nem volt meggyőzve. – Ennyire ismered a lovakat?

– Én? Nem. – Týr most először mosolyodott el azóta, hogy riasztották őket. A gondolat, hogy a lovaglás legyen a hobbija, annyira képtelen volt, hogy nem tudta visszatartani. – Hát te?

– Nem. – A válasz kurta volt, és nemigen hagyott teret további beszélgetésnek. Vagy talán Týrnek kellett volna újra feldobnia a labdát. De nem tette.

Ahogy távolodtak a főúttól, úgy lett az út egyre rosszabb. Týr elhajtott egy Minna-Hvarf feliratú tábla előtt, amiből tudta, hogy már közel járnak. Szóltak neki, hogy itt ne forduljon le, hanem menjen tovább. Hamarosan elérték az úti céljukhoz vezető bekötőutat. A Hvarf felirat mutatta, hogy jófelé járnak. Nagyon találó név volt – a hvarf azt jelenti, „eltűnt” –, mivel a tanya egy völgyben helyezkedett el, amely az útról nem is látszott.

A bekötőútról nem takarították le a havat, és Týr most volt csak igazán hálás, amiért egy megemelt felfüggesztésű rendőrségi terepjárót kapott. Minden tőle telhetőt megtett, hogy az előttük járó autók nyomában maradjon, de nem mindig járt sikerrel. Ide-oda csapódtak Idhunn-nel, mintha a hullámzó tengeren járnának. Idhunn az ajtó fölötti kapaszkodót markolta, míg a másik kezével igyekezett megakadályozni, hogy az öléből leessen a jókora fényképezőgép. Týr csak erősebben szorította a kormányt.

A tanya udvara szép tágas volt, így a már ott álló szép számú jármű mellett is bőven akadt parkolóhely. Týr két autót felismert a konvojból: ugyanolyan négykerék-meghajtású kocsik voltak, mint amilyet ő is vezetett. Más rendőrségi jelzésű terepjárók is álltak az udvaron, nyilván a helyiek. Két másik járművet, egy kis családi autót és egy terepjárót elborított a hó. Ilyen esetekben rendszerint a helyszínelők nagy furgonját is látni lehetett valahol, de most az a döntés született, hogy ők megvárják, amíg eláll a havazás, és le lehet kotorni a bekötőutat. Hogy ez este, éjszaka vagy másnap reggel történik-e meg, nem lehetett tudni. Mindenesetre addig is nekik kellett átvizsgálniuk a helyszínt azokkal az eszközökkel, amelyek a rendelkezésükre álltak.

A hatalmas, új építésű ház ki volt világítva. Ezenkívül még négy épület állt itt: egy felújított parasztház, amely össze volt kapcsolva az új házzal, egy tehén- és birkaistálló, valamint egy fészer.

Hangos ugatás hallatszott a tehénistállóból, ahogy Idhunn és Týr kiszállt a kocsiból. De el is ült, mire odaértek a modern házhoz, amelynek a verandáján már egy egész csoport gyűlt össze. Týrt nem lepte meg, hogy ennyien voltak. A tanya a nyugat-izlandi rendőrségi körzethez tartozott, így a reykjavíkiak mellett az akranesi nyomozóirodát is képviselték néhányan. A helyi rendőrök azonnal erősítést kértek, amint értesültek a halottak számáról és a helyzet súlyosságáról.

Kellemetlen szag terjengett a levegőben, és az egyik nő, miután észrevette Týr arckifejezését, egy nagy tócsára mutatott a fűtött járdán. A tócsa rendőrségi kordonnal volt elkerítve, nehogy valaki belelépjen.

– Az, aki felfedezte a holttesteket, idehányt. Meg bentre is.

Ezzel elpárolgott Týr utolsó halvány reménye is arra vonatkozóan, hogy talán nem lesz olyan rettenetes a látvány.

Az ajtóban állók mind fehér védőöltözéket viseltek, felhajtott csuklyával, arcmaszkkal és védőszemüveggel. Egyikük átlátszó műanyag tasakokat adott át Idhunn-nek és Týrnek, akik nekiálltak beöltözni.

Idhunn különösen festett a csuklyában. Be kellett tűrnie alá hosszú, dús göndör haját, és ettől úgy nézett ki, mintha a feje néhány számmal nagyobb lenne a kelleténél. Alig tudta áthúzni rajta a fényképezőgép szíját, hogy a nyakába akassza. Senki sem szólt semmit, a legtöbben inkább félrenéztek.

Nehéz volt bárkit is felismerni, mivel mindenkiből csak a szeme látszott. Týrnek azért sikerült azonosítania néhány embert. Huldart, a főnökét például arról, hogy mindenki másnál magasabb volt. Ugyanilyen alapon ismerte meg apró termetű kolléganőjét, Línát. Egy másik rendőrnőt pedig a bőrszínéről. Fekete volt, amivel kitűnt az egyébként homogén csoportból. Karólínának hívták, és Týrrel egyszerre lépett be a testületbe. Azért vették fel őket, egy lengyel származású férfival egyetemben, hogy erősítsék a rendőrségen a diverzitást. Az intézkedést Huldar kezdeményezte, akit Týr nem tartott különösebben rátermett főnöknek, de ebben a tekintetben jó munkát végzett. Týr szerencsés volt, hogy megkapta az állást, igaz, nem is jelentkeztek rá valami sokan. A svédországi kötődése már elég volt ahhoz, hogy különbözzön a többi rendőrségi dolgozótól. Az izlandi alvilág egyre kegyetlenebb lett, és egyre jobban hasonlított a környező országokéihoz, amelyekkel kapcsolatban neki volt tapasztalata.

– Mindenki kész? – kérdezte az egyik maszkos férfi.

Týr nem ismerte fel a hangját, de rögtön közölte is, hogy Hördhurnek hívják, és az akranesi nyomozóiroda vezetője. Bemutatkozott két beosztottja, Elma és Sævar is. Sævar bőre szokatlanul sötét volt, Elmáé világosabb. Ő figyelmeztette őket a hányásra. Miután Idhunn és Týr kezet fogtak az akranesiekkel, Hördhur nyomatékosan bejelentette, hogy ő vezeti a nyomozást. Világos volt, hogy csak azért, mert erősítést hívtak, az akranesiek még nem akarják kiengedni az irányítást a kezükből. Týrt ez egy csöppet sem izgatta, és amennyire látta, Idhunnt sem. Feltették a maszkjukat, Hördhur pedig elkezdte az eligazítást:

– Szóval a Reykjavíkból érkezetteknek szólok, hogy elég súlyos az, ami bent vár ránk. – Komoly volt a hangja, de csengett benne némi megrendültség is. – Ne nyúljatok semmihez, mindig utánam gyertek, és ne szakadjatok el a csoporttól! Már készítettünk egy csomó fényképet, és meg is fogjuk osztani veletek, de ha ti is fotózni akartok, arra kérlek, hogy csak egyvalaki csinálja. Különben kifolyik a szemünk a vakuzástól.

– Ti akár fogtok, akár nem, én fényképezek. – Idhunn úgy szorította magához a kamerát, mintha attól félne, hogy elkobozzák tőle. Megelőzendő a vitát, hogy reykjavíki részről a rendőrök fényképezzenek, vagy a patológus, Hördhur meghátrált, és engedélyezett két fényképezőgépet.

A bejárati ajtón csupasz gallyakból font, száraz bogyókkal díszített koszorú függött. Kis táblácska lógott róla ezzel a felirattal: Legjobb otthon. A koszorú és az üzenet éles ellentétben állt azzal, ami odabent várta őket.

Eltartott egy ideig, mire mindenki bement. A többségnek megrándult az arca, amikor megérezte a szagot. De hamar összeszedték magukat, és egyesével felhúzták a cipőjükre a nejlon védőhuzatot. Volt némi tolakodás, de végül valamennyien követték Hördhurt az előszobába, ahol elhaladtak a családtagok felakasztott kabátjai mellett. Týrnek megakadt a szeme egy rikító színű gyerekkabáton és egy hatalmas bojtú sapkán, és nagyon megkönnyebbült, amikor beljebb jutott a házba.

De ott sem lett jobb. Akárhová nézett, mindenütt annak nyomait látta, hogy itt gyerekek éltek. Bár minden rendkívül tiszta és rendezett volt, bőven akadtak erre utaló jelek. Zsírkrétanyomok a csillogó, falra szerelt asztalkán. Egy fél pár kis színes zokni a padlón, és a bejárattal szemközti falon egy bekeretezett gyerekrajz. Az egyik polcnak támasztva egy plüssnyuszi ült, feje és füle előrecsüngött, így nem látszott az arca. Mintha magába roskadt volna, miután ráeszmélt, hogy lejárt az ideje. Senkinek nem kell egy halott gyerek plüssjátéka.

A csapat teljes csendben nézett szét a csarnokszerű helyiségben, amelybe az előszoba nyílt. A plafon olyan magas volt, hogy akár két szint is elfért volna alatta. Az épület külsejéből ítélve azonban a tulajok megengedhették maguknak, hogy pazarlóan bánjanak a négyzetméterekkel.

Sehol semmi jele nem látszott annak, hogy mi vár rájuk. Egyedül a bűz igazolta, hogy jó helyen járnak. Sehol egy vérfolt a ragyogó fehér, sima falakon, sehol egy dulakodás közben levert tárgy vagy felborított bútor. A gyerekek dolgaitól eltekintve minden olyan volt, mintha a házaspár egy ingatlanügynökség fotósát várta volna a gyilkos helyett. Talán igaza volt Idhunn-nek, amikor szén-monoxid-mérgezésről beszélt.

A csarnokból átmentek a folyosón a régi tanyaházba. Odaát megszokottabbak voltak az arányok, kisebbek a terek és a belmagasság, a modern építészeti stílus egészen elmaradt. Hördhur egyenesen az egyik földszinti hálóhoz vezette őket, amelynek már az ajtajából is látszott, hogy egy fiatal nő hever kiterülve a bevetett ágyon. Pólót és pizsamanadrágot viselt, a lába a padlót érte, mintha hanyatt esett volna az ágyra. A szája nyitva volt, az álla leesett, mintha úgy halt volna meg, hogy közben nem értett valamit.

Az ágyneműből ítélve a nő nem az ágyban feküdt, amikor megtámadták. Týr úgy sejtette, hogy vagy lefeküdni készült, vagy a támadója elől menekült a szobába. Egyvalami azonban világos volt: nem szén-monoxid ölte meg. Borzalmas sérülései egyértelművé tették, hogy emberi kéz végzett vele.

– Nem tudjuk, ki ő, de valószínűsítjük, hogy a szülőknek dolgozott. Au pair lehetett, vagy ilyesmi. Fent is van egy háló, úgy sejtjük, hogy az volt az övé. Abban az ágyban aludtak, és van az éjjeliszekrényen egy mobil, ami valószínűleg az övé. A szekrény üres, de van a szobában egy bőrönd, amit nemrég pakolhattak be. Egyébként a szoba teljesen üres, csak egy könyvből kitépett lap hever a padlón. Feltételezhetjük, hogy el akart menni innen. Talán csak hétvégi kimenőre, de elég világos, hogy nem sikerült neki. – Hördhur várt, amíg leülepszik, amit mondott. A lánynak majdnem sikerült időben eltűnnie. – Úgy néz ki, felébredt, lejött megnézni, mi történik, és szemben találta magát a gyilkossal. De ez persze csak tipp.

Elegendő ideig álltak egy helyben ahhoz, hogy Idhunn és a reykjavíki rendőrség részéről fényképező nyomozó alaposan megörökíthessék a holttestet és a környezetét. Idhunn-nek ez jóval tovább tartott, mint a férfinak. Amilyen hallgatag volt az autóban, olyan sokat beszélt munka közben. De nem az ajtóban várakozókhoz. Saját magának írta le, hogy mit lát. Amikor észrevette, hogy csodálkozva nézik, a szemét forgatta, és elmagyarázta, hogy hangfelvételt készít. A kamerája ilyet is tud.

Miután engedélyt kapott Hördhurtől arra, hogy megérintse a holttestet, óvatosan megfogta a lány karját és lábát, majd behajlította. Aztán megmérte a szoba és a test hőmérsékletét. Mivel hangosan beszélt, a többiek is megtudták, hogy a kettő nagyjából megegyezik. Mivel egy nap sem kell hozzá, hogy egy holttest egészen kihűljön, Týr tudta, hogy Idhunn csak a rend kedvéért végzi el ezt a mérést. Hogy minden meglegyen. Az ugyanis nyilvánvaló volt, hogy a halott egy napnál jóval régebben hevert ott. A szag és a bomlás nyomai nem friss holttestre utaltak. Idhunn minden nehézség nélkül tudta mozgatni a végtagokat, vagyis már megszűnt a hullamerevség. Ez pedig arra utalt, hogy a lány legalább két napja halott volt. De ha Týrnek saccolnia kellett volna, azt mondta volna, hogy még régebben.

Miután Idhunn végzett, Hördhur visszavezette őket az új épületbe, annak is a hálószobaszárnyába. Rendőrségi kordon zárt el egy sor véres lábnyomot, de szerencsére a folyosó elég széles volt ahhoz, hogy így is elférjenek. Ezekben a szobákban sem fogadta őket szebb látvány, mint az elsőben, és Týr kezdte úgy érezni, hogy ennek sohasem lesz vége. Mintha a pokolban járt volna, ahol minden ajtó valami még szörnyűbb dolgot rejt, mint az előző. Nem tudott hozzászokni a szemük, ahogy az orruk sem a bűzhöz. A maszk sem ért ellene sokat. Hányásszag is érződött, de az az egyik ajtónál lévő tócsából jött, amelyről Elma, az akranesi nyomozónő elmondta, hogy szintén a holttestekre rátaláló férfitól származik. Miután látták, mi van a szobában, senki nem csodálkozott, hogy az illető így reagált rá.