ROBERT DUGONI

A NYOLCADIK NŐVÉR

„Annyira friss és hiteles, hogy szinte látjuk magunk előtt a holnapi szalagcímeket.”

Mark Sullivan

„A nyolcadik nővér tökéletes tempója és remek cselszövései az utolsó oldalig lekötik az olvasót. A kémkedés, a történelem és a gyors észjárású szereplők tökéletes kombinációja.”

New York Journal of Books

„Lebilincselő thriller… A nyolcadik nővér minden bizonnyal a műfaj egyik klasszikusa lesz majd, Dugoni pedig vitathatatlanul az egyik legjobb író a mezőnyben.”

Associated Press

„Szikár próza, tökéletes helyi színezet: ez a cselekményközpontú thriller lüktet a feszültségtől és a veszélyes menekülésektől, a történetét egy tárgyalótermi dráma koronázza meg, ami ugyanolyan jó, mint John Grisham művei. Ez a könyv a jogi thrillerek és a kémregények kedvelőinek kötelező.”

Library Journal

„Dugoni kémthrillere olyan hihetetlenül lebilincselő, hogy teljesen beszippantja az olvasót.”

Publishers Weekly

„Dugoni most még önmagát is túlszárnyalta: az eddigi talán leglebilincselőbb thrillerében viharos gyorsasággal követik egymást a kémkedéssel átszőtt akciójelentek… Árulás, vakondok, számtalan félrevezetés… A nyolcadik nővérben nagyon kockázatos játszma zajlik a kémek között, és a szerző egy pillanatra sem veszi le a lábát a gázpedálról.”

The Real Book Spy

Robert Dugoni: The Eighth Sister

Copyright © 2019 by La Mesa Fiction, LLC

Hungarian translation © Ipacs Tibor, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Dugoni: The Eighth Sister

Thomas & Mercer, Seattle, 2019

Fordította: Ipacs Tibor

ISBN: 978-963-419-939-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-940-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Kaitlin Kall

A borítót összeállította: Coverist Studio – Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Lányomnak, Catherine-nek, aki mindig
mosolyt csal az arcomra, és mindig megnevettet.

A főiskola a következő kalandod.
Ideje repülni. Ideje ujjongani.

És megismeritek az igazságot, és az igazság szabadokká tesz titeket.

János 8:32 (Károli Gáspár fordítása)

Az igazság szabaddá tesz, de először felcseszi az agyadat.

Vitatott eredetű

PROLÓGUS

Moszkva, Oroszország

Zarina Kazakova kilépett a Belij Dom, az orosz Fehér Ház üvegajtaján, és kikukucskált a Moszkvát fojtogató, ólomszürke égre. Nem az volt a kérdés, lezúdul-e az első hózápor, hanem az, hogy mikor. A meteorológusok előrejelzése szerint erős fagy és akár tizenöt-húsz centi hó volt várható. Zarina felhúzta puha szőrmekesztyűjét, és az újabb kemény télre gondolt. Felsóhajtott.

– Pohozse, sto eto bugyet dolgaja zima, Zarina – lesett ki a fémdetektor közelében álló őr, Bogdan, a percről percre sötétedő felhőrétegre. Úgy tűnik, hosszú lesz a tél, Zarina.

– Mikor nem hosszú a tél? – felelte Zarina oroszul. Költőinek szánta a kérdést, Bogdan pedig, született moszkvaiként, már nem is válaszolt. Mind a ketten tudták, hogy az orosz télre nem a „hosszú” a megfelelő kifejezés: az embernek inkább a nyomasztó jut az eszébe róla.

– Van valami terve ma estére? – kérdezte Bogdan. Sötétzöld-szürke egyenruhája fölött ugyanolyan sötét pufajkát viselt. Csúcsos sapkája egyenesen ült a fején.

– Mindig van – mondta Zarina. Remélte, hogy a szándékosan talányosra fogalmazott válasz még csírájában elfojthatja Bogdan próbálkozását. Zarina a hatvanas évei elején járt, ám vörösesbarna hajába épp csak néhány ősz szál vegyült, bőre pedig olyan sima volt, mintha feleannyi idős lenne. Anyai ágról jó géneket örökölt. Az anyja mindig azt mondta, hogy egy orosz nő úgy őrizheti meg a szépségét, ha jól él – és mivel nincs egyebe, csak a szépsége, így erre nagyon kell vigyáznia. Zarina kifogástalanul öltözködött, és mindkét orosz nemzeti sport hidegen hagyta: nem dohányzott, és nem vedelt mértéktelenül, főleg vodkát nem. Ráadásul a válása óta egyedülálló volt, és a jelek szerint a Belij Dom összes férfi dolgozója tudott erről.

Bogdan elmosolyodott.

– Úgy van felöltözve, mint aki készül valahová.

Valóban. Vastag nyúlszőr gallérú télikabátja illett az usankája prémjéhez. Zarina a kucsmát jól a homlokába húzta, a fülvédőjét pedig leengedte a várható hideg szél ellen.

– Csak randevúra öltözhetek fel így? – kérdezte Zarina. – Hm? – Sálját a szája elé tekerte, és kifelé indult. Nem érdekelte Bogdan válasza. – Dobroj nocsi. Jó éjszakát!

– Szpakojnoj nocsi! – kívánt Bogdan nyugodalmas jó éjszakát Zarinának, és kitárta előtte a kaput. Az asszony kilépett a süvítő szélbe, mely egy közeledő gyorsvonat dühével tombolt a Moszkva-folyó fölött. Csúnya vihar lesz ma este.

Zarina lement a betonlépcsőn, majd leszegett fejjel átvágott az udvaron. A díszes kapu alatt áthaladva kilépett a Krasznopresznyenszkaja rakpartra, és a folyóparton a Glubokij Pereulok sarkán lévő buszmegálló felé indult. Süvített a szél, a buszok motorja fülsiketítően bömbölt, dudaszó visszhangzott. Moszkva 21. századi „Putyinisztánjában” mindenki sietett hazafelé a munkából, hogy ne az utcán érje az első hóvihar. A Moszkva-folyó kanyarulatában az Ukrajna Hotel ormótlan épülete szinte mindent eltakart Zarina elől. A második világháború után Sztálin hét ilyen tömböt építtetett; a hatalmas épületekkel a szovjet állam dicsőségét akarta hirdetni, és egyben lenyűgözni a felhőkarcolókat egyre-másra építő Nyugatot. Makacsul tartotta magát az a pletyka, hogy azért is terveztette hasonlóra mindegyiket, hogy összezavarja az amerikai bombázókat, ha valaha is Moszkva fölé repülnének. Figyelembe véve, hogy az orosz vezetők mennyire hajlottak a paranoiára, Zarina hitelt adott a szóbeszédnek.

Abszurd módon mindegyik oroszos jellegű épületet túlépítették: masszív alapzaton álltak, tetejük vörös csillaggal díszített csúcsban végződött. Görög, francia, kínai, valamint olasz stílusjegyek egyaránt láthatók voltak rajtuk. Zarina eltűnődött: vajon mit szólt volna Sztálin, ha megtudja, hogy az Ukrajna Hotelből Radisson Royal Hotel lett, a nyugati kapitalizmus szimbóluma?

A benzinszag és a légfékek sziszegése visszazökkentette Zarinát a jelenbe: lökdösődve felpréselte magát a buszra. Oroszországban az udvariasságot már régen felváltotta az önfenntartás ösztöne. Meglepő módon a busz végében ülőhely is akadt; Zarina levette a kesztyűjét, kucsmáját, hogy ne melegedjenek rá. A fülledt, pállott levegőből a pára lecsapódott az ablakokon, és bent tartotta az utasok orrfacsaró testszagát, amit alig fedtek el az erős illatszerek.

A busz végigkanyargott a Moszkva-folyó mentén. A vízen már nagy jégtáblák úsztak, a kegyetlen tél újabb hírnökei. Harminc perccel azután, hogy Zarina felszállt, a busz megérkezett a Filevszkij Bulváron álló áruház előtti megállóhoz. Zarina leszállt, átvágott a kietlen parkon. A szélben nyurga faágak csapódtak egymáshoz, a szovjet időkből származó lakótömbök őrszemekként álltak a parkban. Az apró ablakos, groteszk betonépületeket graffitik csúfították még tovább. Zarina benyomta a barna fémkaput, és belépett a spártai lépcsőházba. A lámpákat már rég ellopták – akárcsak a márványpadlót és a lépcső rézkorlátját. Az orosz felfogás szerint a kapitalizmus azt jelentette: „Emelj el mindent, amit csak el tudsz adni.” Ha bármit is megpróbáltak pótolni az épületekben, annak is lába kelt.

Zarina a lifttel felment a tizenkettedik emeletre, és kilépett a lépcsőházhoz hasonlóan sivár és üres folyosóra. Kinyitotta a négy zárat a szülei egykori lakásának ajtaján, letörölte a lábtörlőn a lábát, hogy ne vigye be a piszkot a bonyolult geometriai mintákkal díszített tölgyfa padlóra, majd felakasztotta a kabátját a fogasra, és belépett a nappaliba.

– Már azt hittük, sosem ér haza, Kazakova asszony – szólalt meg egy férfihang. Zarina felsikoltott a rémülettől. Az ismeretlen mozdulatlanul, keresztbe tett lábbal ült az asszony kanapéján. Zarina gyorsan végignézett a férfin: vasalt szürke nadrágot, fekete garbót és hosszú bőrkabátot viselt. Zarina arra jutott, hogy a rendőrségtől jött: valószínűleg az FSZB-től, az orosz kémelhárítástól, ami a KGB utódszervezete is volt egyben. A konyhából előlépett egy másik férfi is, és elállta a nő útját – bár Zarinának meg se fordult a fejében, hogy meneküljön. Az illető nagydarab volt: egy kétajtós szekrényre emlékeztette.

– Kérem, üljön le! – mondta a kanapén ülő férfi. A dohányzóasztalon az usankája és a szőrmebélésű kesztyűje mellett egy üveg állt, Zarina legjobb, vendégeknek tartogatott vodkája, valamint két kristálypohár Zarina anyai örökségéből.

– Remélem, nem bánja – mondta a férfi, amikor észrevette, hogy az asszony tekintete az asztalra siklik. – Az állami fizetésből nem igazán engedheti meg magának az ember a Sztolicsnaját. Érdekelne, hogy a Védelmi Minisztérium titkárnőjének miből telik ilyen fényűzésre.

– Ajándékba kaptam – felelte Zarina, és igyekezett leplezni az idegességét. – Vigyék magukkal, és menjenek el! Én nem iszom.

– Ne siessünk annyira! Kérem! Jöjjön ide! Üljön le! Hadd mutatkozzunk be.

Zarina állva maradt, nem tudva, hogy mitévő legyen. Régóta számolt ennek a napnak az eshetőségével, bár remélte, hogy sosem jön el.

– Nem? Fjodorov vagyok, Viktor Nyikolajevics. – A szekrény felé intett: – Ő pedig Volkov, Arkagyij Otocsesztovics.

Fjodorov hivatalos bemutatkozása nem sok jót ígért. Az sem, hogy meg sem mutatta Zarinának az FSZB-igazolványát. Zarina érezte, hogy elgyengül a térde, de erőt vett magán, és dacosan azt mondta:

– Sok barátom van a Védelmi Minisztériumban. – Az órájára nézett. – Az egyikük bármelyik pillanatban itt lehet: egy őr.

– Volt – felelte Fjodorov.

– Tessék?

– Azt mondta, „van”. Szerintem múlt időben értette, szóval: „volt”. És senki sem fog megérkezni, Kazakova asszony. Hetek óta figyeljük a lakását, de egyszer sem jött ide senki. Miért? Maga egyedülálló, csinos nő. – Fjodorov az üvegért nyúlt, és töltött magának egy pohár vodkát. Felnézett: tekintete sötét volt, és rideg. – Szabad?

– Mit akar? – kérdezte Zarina.

Fjodorov a pohárral a kezében hátradőlt.

– Rögtön a tárgyra tér. Jó. Ezt szeretem. Nem vesztegeti az időt. Nagyon jó. – Felemelte a poharat. – Za zdorovje! – Kiitta a vodkát, majd az asztalra tette a poharat. – Mondja, mi tud a hét nővérről?

Zarina meghökkent a kérdéstől.

– Magának elment az esze?

Fjodorov elmosolyodott.

– Tegyük fel, hogy nem. Mit tud róluk?

– Nem vagyok idegenvezető, és nem az a dolgom, hogy szórakoztassam. Vegyen egy könyvet, biztos vagyok abban, hogy sok megjelent erről a témáról.

– Á! – mondta Fjodorov, és letette a lábát. – Maga azt hiszi, hogy Sztálin hét épületére gondolok. Érthető tévedés. Nem, nem azok érdekelnek. Hanem az a hét nővér, akik közel négy évtizede kémkednek az amerikaiaknak. Maga az egyik.

Zarina érezte, hogy egy izzadságcsepp gördül le a hátán. A helyiségben olyan fülledt volt a levegő, mint a buszon. Zarina a „hét nővér” kifejezést eddig még csak az épületekkel kapcsolatban hallotta. Van még hat olyan, mint ő?

– Meleg van idebent? – kérdezte Fjodorov Volkovtól. – Kicsit fáztam, bár a vodka tényleg segít. – Ismét Zarinára nézett. Egy hosszú pillanat elteltével újra megszólalt: – Tudja, Kazakova asszony, a másik két nő is azt állította, hogy ők sem hallottak a hét nővérről; és tudja, mit?

Csend. Választ vár tőle? De Zarinának egy szó sem jött a szájára. Hat olyan, mint ő. Istenem!

– Hiszek nekik. – Fjodorov hátradőlt. – Arkagyij nagyon meggyőző tud lenni. Én is szeretném azt hinni, hogy maga sem tudja, kik a többiek, de nem mehetek el innen anélkül, hogy hozzájuk hasonlóan meg ne győzne erről. Hiszen mindnyájunknak vannak főnökei, nem?

– Fogalmam sincs, miről beszél – mondta Zarina. – Maga téved. A Védelmi Minisztériumban dolgozom, titkárnő vagyok idestova negyven éve. Több tucatszor világítottak már át, és soha nem volt semmi probléma. Ezt le is ellenőrizheti.

– Tagadja a hét nővér létezését? – kérdezte Fjodorov.

– Ahogy leírta őket, úgy természetesen igen.

Fjodorov felvette a kesztyűjét és a sapkáját az asztalról, majd felállt. Komor volt az arca.

– Nekem a maga tagadása egy szomorú dal, amit nem szeretnék hallani. Arkagyij fülének viszont zene.

ELSŐ RÉSZ

1

Camano-sziget, Washington állam

Charles Jenkins letérdelt, hogy a két sírról lesöpörje a leveleket és a gallyakat. A napi rutinja részévé vált ez a nyolc kilométeres reggeli futás Lou és Arnold sírjához: a két afrikai oroszlánkutyát a patakmeder mellett temette el. A fakereszteket már régen elsodorta a víz, amikor a patak kiáradt. Erre az eshetőségre nem gondolt, amikor sebtében elföldelte a két kan kutya tetemét.

Felegyenesedett, mire Max, a foltos pitbull szuka, előrohant a bokorból.

– Te még itt vagy nekem, ugye? Az utolsó mohikán.

Max is öregedett már, a szőre inkább szürke volt, mint barna. Jenkins nem volt biztos benne, mennyi idős lehet; a kutyát úgy mentette meg az előző gazdájától, aki nem sokat törődött vele, inkább csak bántotta. Jenkins tizenegy évesnek tippelte Maxet – két évvel öregebbnek a fiánál, CJ-nél.

– Na, gyerünk, kislány! Menjünk haza, és indítsuk el CJ-t az iskolába.

Futásnak eredt a murvás úton, Max pedig minden erejével igyekezett tartani az iramot. Jenkins akart még egy kutyát. CJ már elég nagy volt ahhoz, hogy egy állat gondozásával megtanulja, mi a felelősség, Alex viszont teljes mértékben ellenezte. Jenkinsnek pedig volt annyi esze, hogy ne szálljon vitába egy terhes nővel.

Az utolsó három méteren már sétált, és a fejét fogta, miközben beszívta a hideg novemberi levegőt. Kötött sapkája és vastag, kék pulóvere alól csöpögött az izzadság. Hetente három reggel futott – a térde nem bírt volna még egy napot – az alagsorban pedig súlyzózott. Hatvannégy évesen már nem tudott formában maradni pusztán azzal, hogy odafigyel a táplálkozásra. Vérbe, verejtékbe, és igen, néhány könnycseppbe került, de egyévnyi intenzív és következetes edzés után 196 centijéhez újra százhét kiló volt – csak jó néggyel nehezebb, mint amikor a CIA tartótisztjeként szolgált Mexikóvárosban, közel negyven évvel ezelőtt.

Az emeletes ház előtt, a kavicsos bejárón ott állt a Range Rover. Melegedett a motor, Alex meg a napi rutinhadművelettel bajlódott: próbálta CJ-t kirángatni az ágyból, majd kiterelni az ajtón, hogy még időben beérjen az iskolába. Aznap, csütörtök reggel Alex matekkorrepetálást tartott, ez pedig tovább stresszelte. Jenkins készítette el CJ tízóraiját, és mindig gondja volt arra, hogy a fia iskolatáskája rendben bepakolva valahol a bejárat a közelében legyen. Így ő bűntudat nélkül mehetett el futni.

– Igyekezz, CJ! Elkésünk! – Alex a küszöbről kiabált be a házba, már a végső elkeseredés határán.

Jenkins valahonnan bentről hallotta CJ válaszát:

– Nem találom a stoplis cipőmet!

– A kocsiban hagytad – mormogta maga elé Jenkins.

– A kocsiban van, ahol hagytad! – kiabálta Alex.

– Nálad van a tízóraim? – mondta halkan Jenkins.

– Nem találom a tízóraimat! – kiáltotta CJ. – Nálad van?

– Igen – felelt Alex a barna zacskót szorongatva.

– Hol a dzsekid? – suttogta Jenkins. – Nem kell. De, kell. Három fok van. Vedd le a dzsekit a fogasról.

– Hol a dzsekid? – kérdezte Alex, amikor CJ kiszaladt az ajtón. A fiú rövidnadrágban és pólóban volt.

– Nem kell!

– Idekint meg lehet fagyni! Vedd le a dzsekidet a fogasról.

CJ beloholt a dzsekiért. Nyakigláb fiú volt, az osztályában a legmagasabb – ami nem meglepő, ha valakinek olyan termetes az apja, mint Jenkins, az anyja pedig 180 centi. Megjelenése egyaránt tükrözte Alex latino örökségét és Charlie afroamerikai származását. Még az apja zöld szemét is örökölte – ami valószínűleg lappangó génnek volt köszönhető, Jenkins távoli louisianai őseitől.

CJ elfutott Jenkins mellett.

– Szia, apa! Viszlát, apa!

– Adj egy puszit apádnak! – mondta Jenkins.

CJ visszaszaladt hozzá, és hagyta, hogy az apja puszit nyomjon a feje búbjára.

– Legyen szép napod az iskolában! – CJ elindult az autóhoz. Jenkins követte. A fiú beszállt a hátsó ülésre. – Az a fiú már nem szokott balhézni? – kérdezte Jenkins.

– Nem, minden oké.

– Ha bármi gond van, hívj fel. Emlékszel a kódra?

– Igen – felelte CJ türelmetlenül, miközben bekötötte magát.

– Mi az? – Nehéz levetkőzni a régi szokásokat. Mint amikor Mexikóvárosban dolgozott, Jenkinsnek most is volt egy családi kódja arra az esetre, ha valami nagy balhé törne ki, és szükségük lenne egymás segítségére.

– Apa…

– Ne húzzuk az időt.

– Hogy van Lou?

CJ felsóhajtott.

– Most éppen alszik.

– Fel tudnád ébreszteni az urat?

– Ha fontos.

– Az.

Jenkins összeborzolta CJ haját.

– Ügyes fiú! – Becsukta az ajtót.

Alex a szemét forgatta.

– A fejét is elhagyná, ha nem nőtt volna rá a nyakára. És még csodálkozik a doktor, hogy miért magas a vérnyomásom.

– Ma mész vizsgálatra?

– Igen, két órára.

Alex terhessége huszonharmadik hetében járt. A legutóbbi orvosi vizsgálat során kiderült, hogy magas a vérnyomása: a doktor szerint ezért szokott fájni a feje és a hasa felső része. Terhességi magas vérnyomást diagnosztizált nála, és kérte, hogy lassítson, illetve ne izgassa fel magát. Ezt a betegséget ugyanis csak a baba születése gyógyítja meg, Alex viszont még messze volt a várandóssága végétől. Jenkins a terepmunka mellé a CJ Security teljes könyvelését és adminisztrációját is átvette Alextől. A családi vállalkozást a fiukról nevezték el.

Jenkins megcsókolta az asszonyt.

– Alex, ígérd meg, hogy nem viszed túlzásba.

– Nem fogom. Az osztályteremben van egy íróasztal és egy szék a terhes hölgynek. – Beült a volán mögé, és bekötötte magát. – Beszéltél Randyvel?

– Alex…

– Nem aggódnék annyira, ha azt mondanád, hogy igen.

– Kerestem, és vissza fog hívni.

– Mennyivel tartoznak nekünk?

– Hadd intézzem én! A hó végén biztosan megkapjuk a pénzünket.

– Szerintem azt kellene mondanod, hogy minden embert visszahívsz, amíg nem rendezik a számlát. Akkor majd észbe kapnak.

– Ebben biztos vagyok. Ne aggódj! Az orvos szerint a stressz árt a terhes hölgynek.

– Anya, el fogok késni! – kiabált CJ a hátsó ülésről.

Alex a szemét forgatta.

– Most meg ő aggódik! – Megcsókolta Jenkinst, majd becsukta a kocsiajtót. – Hívd fel Randyt! – mondta elmenőfélben, már leengedett az ablakkal. – A hét vége legyen a határidő. Mondd meg neki, hogy egy terhes hölgy idegeskedik miatta, és ha ámokfutó leszek, ő az első a listámon.

Jenkins elmosolyodott.

– Átadom! – kiáltotta utána.

A Range Rover nyomában felcsapódott a murva, amint Alex megfordult a hatalmas mamutfenyő körül, és kihajtott az utca felé.

A CJ Security a seattle-i székhelyű befektetési vállalat, a LSR&C számára nyújtott biztonságtechnikai szolgáltatásokat. A cég pénzügyi vezetője, Randy Traeger fia együtt focizott CJ-vel, és miután tudomást szerzett arról, hogy Jenkins gondoskodott a seattle-i védőügyvéd, David Sloane, valamint az ügyfelei biztonságáról, megkereste. Az LSR&C gyorsan bővül, mondta Traeger, San Franciscóban, Los Angelesben és New Yorkban is vannak irodáik, valamint tervezik, hogy Európában is terjeszkednek. Jenkins a biztonsági feladatok koordinálását – az alkalmazottak és az irodát felkereső, tehetős ügyfelek védelmét – jórészt telefonon intézte, így nem kellett másfél órát ingáznia az egyre sűrűbbé váló seattle-i forgalomban.

A Range Rover az út végén balra fordult, majd eltűnt a fák és a bokrok mögött. Jenkins Maxre nézett.

– Az alvállalkozók nem fognak várni a hónap végéig, hogy megkapják a pénzüket – mondta.

A kutya nyugtalanul nézett rá.

– Igen. Én is így érzem magam.

Jenkins újabb üzenetet hagyott Randy Traegernek, majd bontotta a vonalat. Ha Traeger nem hívja vissza még aznap, akkor beautózik Seattle-be, és elmegy a Columbia Centerben lévő LSR&C-irodába. Végigkattintgatta a számítógépén megnyitott dokumentumokat. A CJ Security alapításakor nagy hitelt vettek fel, és a megtakarításaik nagy részét is befektették. Eleinte sok munkájuk volt. De nemrég megváltozott a piaci helyzet, az LSR&C egyre nagyobb késéssel fizette ki a CJ Security számláit, és most már több mint ötvenezer dollárral tartozott. Jenkins nem fizethette ki ismét a hónap közepén az alvállalkozóit és a beszállítóit a hitele terhére, és nem volt pénze finanszírozni az LSR&C-t. Ugyanakkor Alex előtt próbált nyugodtnak tűnni, mert a stressz miatt csak még magasabb lett volna a felesége vérnyomása, ez pedig a magzat életét is veszélyeztetné. Jenkins egyre csak azzal nyugtatta magát, hogy az LSR&C korábban késett már a fizetéssel, de idővel mindig rendezte a tartozását.

Jenkins a zsebébe csúsztatta a telefonját, majd öntött magának egy csésze kávét a konyhapulton álló kancsóból. Kiment egy kis friss levegőt szívni, Max mellette ügetett. A konyhakert úgy nézett ki, mintha atomtámadás érte volna: elhervadt növények, karók, összeszáradt levelek. Nem volt ideje felkészíteni a télre, mert egyedül intézte a vállalkozás ügyeit.

Mintha kavicscsikorgást hallott volna – gyanúját Max ugatása is megerősítette –, és dél felé nézett. Egy autót látott a szomszéd telek makadámútján. Sok évvel azelőtt a telekszolgalom miatt az autók továbbhajthattak az úton, de a szolgalmi jog megszűntével a szomszéd egy kaput állított fel, és szederbokrokat ültetett, így az autók nem jöhettek el Jenkinsék házáig. Charlie saját behajtót és egy másik utat épített a tízhektáros telke mögött.

Az autó megállt, amikor a nagyra nőtt szederbokrokhoz és a bezárt kapuhoz ért. Végül leállt a motor. Kocsiajtó csapódott.

Jenkins a ház elé ballagott. Mire odaért, már egy férfi állt ott, mintha gyönyörködne a házban.

– Segíthetek? – kérdezte Jenkins.

A férfi megfordult: egy szellem a múltból. Magas volt, és még mindig sovány, bőre bronzbarna, mintha rendszeresen napozna, de bozontos haja már teljesen őszbe fordult. Carl Emerson kék szeme az ismerős, átható tekintettel nézett rá.

– Régen találkoztunk – mondta.

2

Jenkins belépett a nappaliba, és átnyújtott Emersonnak egy bögre kávét.

– Szóval itt töltöd az idődet?

Emerson a legelőre néző, faltól falig érő ablaknál állt: korábban tejgazdaság volt itt, de most a terület parlagon maradt.

– Igen, itt – felelte Jenkins.

Emerson belekortyolt a kávéjába, hogy ne legyen annyira kínos a csönd.

– Személy- és vagyonvédelem? – kérdezte. Utánanézett mindennek vagy pedig valakivel utánanézetett. Csak az a kérdés, miért.

Jenkins bólintott.

Carl Emerson vezette a CIA rezidentúráját, amikor Jenkins tartótisztként szolgált. Mióta közel negyven éve egyik pillanatról a másikra otthagyta az állomáshelyét, Emersonnal és az ügynökség többi munkatársával is megszakadt minden kapcsolata.

– Élvezed? – kérdezte Emerson.

– Nagyrészt igen – felelte Jenkins. – Egyszer hopp, másszor kopp. De az enyém.

– A magad ura vagy.

Emerson ismét belekortyolt a kávéba, majd az ablaktól a kőkandallóhoz lépett. Megnézte a párkányon álló családi képeket. Az egyik Alexet ábrázolta menyasszonyi ruhában.

– Egy másik tartótisztet vettél el feleségül. Az apja a konzulátuson dolgozott Mexikóvárosban, ugye?

Jenkins úgy tett, mintha meg sem hallotta volna a kérdést.

– És te mivel foglalkozol mostanában?

– Langley-ben egy íróasztalt boldogítok – felelte Emerson. – Bár már nyugdíjba kellett volna mennem.

– És mégis itt vagy – mondta Jenkins.

– Itt vagyok.

Emerson letette a bögréjét a kandallópárkányra.

– Mr. Putyin ismét az amerikai hírszerzés érdeklődésének középpontjába helyezte Oroszországot, így kapósak lettek a hozzánk hasonló, hidegháborús veteránok. Vü iso govoritye po ruszki? – kérdezte magázódva. Beszél még oroszul?

– Már régóta nem – felelte Jenkins.

Langley-ben, a kiképzés során kiderült, hogy Jenkinsnek van érzéke az idegen nyelvekhez. Egy évig oroszul és spanyolul tanult, majd Mexikóvárosba küldték, hogy ellenakciókat indítson az addigra a KGB-tisztek paradicsomává váló szovjet követséggel szemben. Akkoriban világviszonylatban is az volt az egyik legnagyobb szovjet követség.

– Carl, miért jöttél ide?

– A hét nővér miatt.

Jenkins megrázta a fejét: a kifejezés semmit sem mondott neki.

– Disszidens szülők gyermekei közül kiválasztottak hetet, hét kislányt. Ma már felnőtt nők, de szinte születésüktől fogva arra képezték ki őket, hogy beépüljenek az egykori Szovjetunió különféle intézményeibe, és onnan titkos információkkal lássák el az Egyesült Államokat. Ez azon ritka esetek egyike volt, amikor az Ügynökség türelmet gyakorolt – mondta Emerson.

Ebben különbözött a CIA a KGB-től, legalábbis amikor Oroszország még a Szovjetunió volt. A szovjet hírszerzés mindig megfontoltan és türelmesen dolgozott. A hírszerzőközösségben tényként kezelték, hogy Oroszországnak olyan ügynökei vannak az Egyesült Államokban, akiket még gyerekként telepítettek oda.

– A hét nővért teljes titoktartás övezte – folytatta Emerson. – Csak néhány kiválasztott tudott a műveletről, és még annál is kevesebben ismerték a nővérek nevét. Én nem tartozom a kiválasztott kevesek közé.

– Még megvannak? – kérdezte Jenkins.

– Néhányan közülük igen – felelte Emerson.

– Nem deaktiváltuk őket, amikor Gorbacsov a nyolcvanas években meghirdette a glasznosztyot és a peresztrojkát? – kérdezte Jenkins.

– Nem – felelte Emerson. – És mostanra Oroszországban megváltoztak a dolgok, ahogy mi is másképp állunk hozzájuk. Putyin nem Gorbacsov.

Putyin korábban a KGB hírszerzőtisztje volt, alezredesi rangig vitte. A hírszerzőközösségben uralkodó általános vélemény erkölcstelennek és megbízhatatlannak tartotta.

Emerson, miközben beszélt, az egyik piros bőrfotelhez lépett. Leült, és keresztbe vetette a lábát.

– Putyin hivatalosan azt nyilatkozta, hogy a huszadik század legnagyobb geopolitikai katasztrófája a Szovjetunió felbomlása volt. Ez különösen árulkodó kijelentés, ha belegondol az ember, hogy a huszadik században volt két világháború meg a holokauszt.

Jenkins leült Emersonnal szemben a bőrkanapéra.

– Carl, miért jöttél ide? – kérdezte ismét.

– Az elmúlt két évben három nővér is odaveszett.

– Odaveszett, azaz…

– Azaz már nem küldenek jelentéseket. Eltűntek.

– Talán már nem akarnak részt venni a műveletben.

– Ez fölöttébb valószínűtlen. Minél inkább visszatér Oroszország a diktatúrához egy jórészt csak összetákolt alkotmánnyal, annál inkább azzá válik, ami ellen kiképezték a hét nővért.

Jenkins hátradőlt.

– Úgy gondolod, hogy valaki Oroszországban megállapította a személyazonosságukat, és kivégezte őket? Akkor miért nem végezték ki velük együtt a másik négyet is? Ha hármat elkaptak, akkor ki tudták deríteni a többiek kilétét is. Az orosz kihallgatási technikák könyörtelenek.

– A nővérek nem ismerik egymást, és a művelet nevét sem tudják. Még arról sincs tudomásuk, hogy egy művelet részesei. Mindegyikük azt hiszi, hogy teljesen függetlenül dolgozik.

– Nem tudják feladni egymást.

– Nem, nem tudják.

Jenkins elgondolkodott, majd megszólalt:

– Ismét felteszem a kérdést: Miért jöttél?

– Akik az ezredforduló tájékán születtek, felnőttek, és bekerültek a hírszerzőközösségbe, Charlie. Nagyon értenek a számítógépekhez és az elektronikus hírszerzéshez. Ugyanakkor azt a fajta hírszerzést, melyet hús-vér emberek végeznek, már csak kevesen csinálják. Te beszélsz oroszul, vagy legalábbis gyorsan újra elfogadható szintre tudod hozni. A munkád miatt teljesen legitim a fedősztorid: az LSR&C-nek van egy moszkvai irodája, nem? Így könnyebb megindokolni, miért vagy az országban. Téged nem kellene kiképezni.

– Ti reaktiválni akartok engem? – kérdezte Jenkins hitetlenkedve.

– Így van – felelte Emerson.

– És mi célból?

– Feltételezzük, ha a nővérek közül hármat azonosítottak és megöltek, csak idő kérdése, hogy a többiek is erre a sorsra jussanak.

Jenkinsnek nemet kellett volna mondani, de ehelyett azt kérdezte:

– Mennyit tudunk?

– Nem eleget. Az tudjuk, hogy Putyin még a KGB-ben szerzett tudomást a hét nővérről, és megpróbált bizonyítékot szerezni a létezésükről. Próbálta azonosítani őket, de nem járt sikerrel.

– De továbbra is a nyomukban van?

– Talán jobb kifejezés az, hogy nem feledkezett meg róluk. Az FSZB nem a KGB. Annál sokkal kifinomultabb, jobb technikákat használ. Alapos okunk van azt hinni, hogy Putyin felülvizsgálta a műveletet, és aktivált egy ellenséges ügynököt. Ő a nyolcadik nővér.

– Nagyon James Bond-os ez tőle – jelentette ki Jenkins.

– Sosem a finom módszereiről volt híres. Láttad a félmeztelen képeit? Amikor szőrén ül meg egy lovat?

– Orosz férfivirtus – jegyezte meg Jenkins, de eszébe jutott, mennyire hajtotta az orosz tiszteket az, hogy erősebbeknek gondolták magukat a CIA-s kollégáiknál.

– A nyolcadik nővér a nyolcadik épületre utal. Sztálin kiadta az építésére az utasítást, de nem látta, hogy el is készült volna. Szükségünk van valakire, aki azonosítja a nyolcadik nővért, mielőtt a hét közül megint megölnek valakit.

Jenkins megrázta a fejét.

– Az orosz hírszerzés abban a pillanatban kiszúrna, ahogy a határőrség beszkenneli az útlevelemet. Van egy dossziéjuk rólam még abból az időből, amikor Mexikóvárosban dolgoztam.

– Pont erre számítok – mosolyodott el Emerson. – Egy sértett, volt CIA-ügynök, aki most Moszkvában dolgozik… Az FSZB gyanakodni fog rád, de nagyon is érdekelni fogod majd – mondta. – Lassan elkezdesz információkat csöpögtetni; olyanokat, amelyek érdekesek számukra, de nem veszélyeztetik az épp folyó műveleteket. Amikor a bizalmukba férkőzöl, jelzed nekik, hogy meg tudod adni a további négy nővér nevét. Jó okunk van azt hinni, hogy ekkor majd megjelenik a nyolcadik nővér.

– És aztán?

– A te szereped az azonosítással véget ér.

– Afféle „cipőkanálügynök” leszek.

– Igen.

Jenkins megrázta a fejét.

– Az utódom pedig megöli a nyolcadik nővért?

– Charlie, ahogy te is mondtad, az orosz kihallgatási technikák brutálisak lehetnek. A további négy nővér a saját és a családja biztonságát kockáztatta, hogy kényes és fontos információkat szolgáltasson.

– Akkor szólj az igazgatónak, hogy hozza ki őket. Oroszország már nem zárt. A másik négy nővér utazzon el Európába, vagy jöjjön ide.

– Ha kihozzuk, akkor sajnos le is leplezzük őket. A közelmúltban történt angliai események pedig azt mutatják, hogy ez sem mentené meg őket Putyin haragjától. Ráadásul létfontosságú információkhoz veszítenénk el a hozzáférést, ezt pedig most nem engedhetjük meg magunknak. Putyin sosem titkolta a Szovjetunió iránti nosztalgiáját. Visszacseréltette az orosz himnusz szövegét a Sztálin által kiválasztottra, szovjet jellegű katonai felvonulásokat vezényelt Moszkvában, és megint bevezette a Sztálin által 1931-ben indított nemzeti erőnléti programot.

– Talán azt hiszi, hogy fitneszguru is.

Emerson elmosolyodott, majd elkomorult az arca.

– Gondolj az ukrajnai beavatkozásra, a Krím félsziget bekebelezésére, nem beszélve Oroszország szerepéről a szíriai 2016-os választásban és az idegméreggel elkövetett támadásról Nagy-Britanniában… Úgy tűnik, ismét a Szovjetunió napjait éljük.

Jenkins felállt, és elkezdett fel-alá járkálni.

– Húsz éve otthagytalak titeket, és jó okkal.

– És éppen emiatt lehetsz most ügynök. Charlie, ami történt, hiba volt.

Jenkins maga előtt látta a mexikói falut, a szerteszét heverő halottakat – az ő jelentésén alapuló támadás következményét.

– Hiba? Érdekes felfogása a történteknek.

– A támadás részben az általad megszerzett hírszerzési információkon alapult.

Jenkins dühbe gurult.

– Nekem együtt kell élnem ezzel! Ez a büntetésem!

Eltemette a múltat, de sosem felejtette el – döbbent rá.

– Semmi kedvem ismét belebonyolódni ebbe. Megnősültem, van egy gyerekem, a második pedig hamarosan megszületik. Keressetek valaki mást!

– Nincs más rajtad kívül, akiben megvannak a kellő speciális adottságok, gyorsan bevethető, és hiteles személy.

– Carl, lehet, hogy tucatnyi alkalommal utazom el Oroszországba, és mégis üres kézzel térek vissza. Miért gondolod, hogy több esélyem van megtalálni a nyolcadik nővért, mint bárki másnak?

– Attól a pillanattól kezdve, hogy beszéltél a hét nővérről, már nem kell megtalálnod a nyolcadikat. Ő fog megtalálni téged.

Jenkins imádott Mexikóvárosban dolgozni. A munka nem pusztán célt, hanem jelentőségteljes tettekre vágyó csapatot is adott neki. Szerette a KGB-tisztekkel folytatott játszmákat, jó volt ebben, sőt még annál is jobb. Gyorsan haladt előre – egészen addig, amíg az oaxacai faluban történt mészárlás egyszerre más perspektívába nem helyezett mindent.

– Carl, én már más ember vagyok.

Emerson felállt, és a zakója zsebéből előhúzott egy apró névjegyet.

– Itt a számom, ha meggondolnád magad.

Jenkins nem nyúlt érte.

– Nem fogom.

Emerson a kandallópárkányra tette a névjegyet, és kiment a szobából.

Jenkins nem kísérte ki.

Ahogy Emerson után becsukódott az ajtó, Jenkins odalépett a kandallóhoz. Felemelte a párkányról a névjegyet, és megnézte rajta a számot. Az ablakhoz ballagott, és kipillantott az egykor virágzó tejgazdaságra, melyet – hiába rejlett benne sok lehetőség – bekebelezett az enyészet.

3

Már egy hete lejárt a LSR&C-nek adott határidő, és ugyan Randy Traeger megígérte, hogy rendezi a CJ Security összes számláját, csak tízezer dollár érkezett. Ebből Jenkins nem tudott mindenkit kifizetni. Az alvállalkozók azzal fenyegetőztek, hogy otthagyják, a beszállítók és a hitelezők jogi lépéseket fontolgattak. Sőt, mivel az üzleti hitel felvételéhez személyes kezességvállalásra volt szükség, Jenkins magánvagyona is veszélybe került. Ha a bank felmondja a hitelt, akkor mindenét elveszti, beleértve a családi farmot is.

Azt mondta Alexnek, hogy az LSR&C már fizetett egyszer, és újabb utalást ígért, de a felesége tudta, milyen súlyos a helyzet.

Jenkins fel-alá járkált a dolgozószobájában. Már két napja nem tudta elérni Traegert, és gyorsan fogytak a lehetőségei. Még ha beperelné őket, és megnyerné a pert, akkor is hónapokba vagy talán évekbe telne, mire pénzhez jutna – ha egyáltalán lenne mit behajtani rajtuk. Addigra pedig mindenét elveszítené. Csődbe menne, földönfutóvá válna a feleségével és a két gyerekével együtt.

Aznap reggel már harmadszor húzta ki az íróasztala fiókját: kivette és forgatni kezdte az ujjai között a névjegyet, amit Carl Emerson hagyott a kandallópárkányon. Nem szerepelt rajta cég, név vagy beosztás, csak egy tízjegyű szám.

Délben Jenkins már a Pike Place Market macskaköves utcáján baktatott. Halaskofák kiabálása, éhes sirályok vijjogása töltötte be a levegőt. Sok éttermen és üzleten lehetett már karácsonyi díszeket látni, pedig még hálaadásig is hátravolt néhány nap.

A piac bejáratánál kétszintes épület állt, benne egyterű étterem működött, a Radiator Whiskey. A fagerendák között nemcsak lámpák lógtak, hanem csövek és a szellőztető ventilátorok is látszottak. A zajos konyha közepén álló állványról fazekak és serpenyők lógtak, a hátsó fal mellett pedig whiskysüvegek és régi fahordók sorakoztak. A helyiséget elárasztotta az ívelt, kazettás ablakokon beáramló természetes fény: az üvegen át az ikonikus, vörös színű Public Market Center-neonreklámot és az -órát lehetett látni.

Carl Emerson az ablaknál ült. A falon lógó táblán krétafelirat hirdette az aznapi menüt.

– Hogy találtad ezt a helyet? – kérdezte Jenkins, ahogy fekete bőrkabátját széke támlájára terítette.

– Egy barátom ajánlotta – felelte Emerson. – Azt mondta, hogy retró a hangulat, és jól főznek.

Egy pincérnő lépett az asztalhoz.

– Mit iszol? – kérdezte Emerson.

Egy pohár skót whisky állt előtte, jéggel. Még mindig ugyanazt itta.

– Csak vizet – felelte Jenkins.

A pincérnő elment.

– Azt mondják, a sertéslábszárat itt kitűnően csinálják – nyújtotta át Emerson az étlapot.

Jenkins anélkül tette le, hogy rápillantott volna.

– Hogy találnám meg ezt a nyolcadik nővért?

Emerson felemelte a poharát, és belekortyolt a whiskyjébe.

– Mondtam már: ha egyszer megemlíted, hogy tudsz ezt-azt a másik négy nővérről, szerintünk meg fog találni – felelte. – Az oroszok természetüknél fogva kíváncsiak és paranoidok. Közel nyolcvanévnyi kommunista uralom alatt nagyon óvatosnak kellett lenniük.

– És hogy leszek hiteles?

– Ahogy mondtad, az oroszok leellenőriznek abban a pillanatban, hogy beszkennelik az útlevedet. Amikor kapcsolatba lépsz velük, a tudomásukra hozod, hogy a CIA egyik tartótisztje vagy…

– Volt tartótisztje.

– Egy volt tartótiszt nem túl sok értékes információval szolgálhat, hacsak azóta nem a Lockheednél vagy más, hasonló helyen dolgoztál. Nem, azt hiteted el velük, hogy ugyan látszólag otthagytad az ügynökséget, de még nagyon is benne vagy a dolgok sűrűjében, és olyan dolgokat tudsz, amelyek szerinted érdekelnék őket. Tekintve, hogy az utóbbi évtizedekben remeteként éltél a farmodon, nem fogják tudni ellenőrizni vagy megcáfolni az állításaidat. Ahogy mondtam, ez tökéletes fedősztori.

Jenkins éveken át az örökségéből élt; emellett mézet, lekvárt és néha arab lovakat adott el, ebből is származott bevétele.

– Szem előtt rejtőzöm.

– Pontosan.

– És a birtokomban lévő információ a másik négy nővér személyazonossága?

– Ha ezt mondod, nagy valószínűséggel a Ljubljanka egyik cellájában találod magad – felelte Emerson, a KGB egykori, egyben az FSZB jelenlegi székházára utalva. – Először csak annyit mondasz, hogy olyan információval rendelkezel, amit el kívánsz adni. Ne feledd, hogy az oroszok ilyenkor olyanok, mint a lajhár. Kivárnak, úgy tesznek, mintha nem is érdekelné őket a dolog, és nagy valószínűséggel valami próbatétel elé állítanak, mielőtt megbíznának benned.

– És én miért csinálom ezt? – kérdezte Jenkins. – Ha még mindig aktív vagyok, miért árulom el a hazámat?

– Mindig az a legjobb fedősztori…

– …ami a legközelebb áll az igazsághoz – fejezte be Jenkins.

– A vállalkozásod forgóeszköz-állománya nagyon alacsony.

– Ezt honnan tudod?

– Egy régi operatív tiszt megérzése: nem lennél itt, ha virágozna az üzlet, ugye?

– Hogyan nyerem el a bizalmukat?

– Megadom majd neked olyan, régen lebukott KGB-tisztek nevét, akik a CIA-nak dolgoztak, de ezt sem a Kreml, sem pedig az ügynökség nem ismerte el.

– Ha soha nem ismerték el őket, akkor én hogyan tudhatnék a dolgaikról?

– Mert ezeket a KGB-tiszteket Mexikóvárosban fordítottuk vissza. Ha az FSZB ezt ellenőrzi, márpedig ellenőrizni fogja, akkor megállapítják, hogy igazat mondasz. Ez pedig tovább fokozza majd a paranoiájukat, és felkelti a kíváncsiságukat. Amint elnyerted a bizalmukat, azt fogod mondani, hogy magasabb díjazás fejében hozzá tudsz férni a másik négy nővér nevéhez. Az összeg nem igazán számít, de ne feledd, hogy az oroszok szűkmarkúak.

Emerson egy barna dossziét csúsztatott felé az asztalon.

Jenkins kinyitotta, és belepillantott. Az adatlaphoz tűzve egy negyvenes évei közepén járó férfiról készült polaroid képet látott.

– Viktor Nyikolajevics Fjodorov ezredes – közölte Emerson.

– A nyolcadik nővér neki dolgozik?

– Ezt erősen kétlem. Úgy gondoljuk, hogy az ő személyazonosságát csak az FSZB nagyon magas szintű vezetői ismerik. Fjodorov ugyanakkor köztudottan ambiciózus. Abban a pillanatban, hogy megemlíted a hét nővért, érteni fogja, hogy ez milyen fontos, és jelentést tesz a felettesének. Amikor a nyolcadik nővér felbukkan, azzal az ígérettel jössz el, hogy meg fogod adni a többi négy nővér nevét. Megmondod nekem, hogy ki a nyolcadik nővér. Onnantól fogva átvesszük az ügyet.

– És ha az oroszok úgy döntenek, hogy nem tartják be a játékszabályokat? Ha inkább azt szeretnék, hogy még élvezzem az országuk vendégszeretetét?

Emersonnak a szeme sem rebbent.

– Ha bármi is balul üt ki, a CIA tagadni fogja, hogy tudott volna a műveletről. A munkádat nem fogják elismerni, és nyilvánosan egy szó sem esik majd róla. Ellenkező esetben még nagyobb veszélybe sodornánk a többi négy nővért.

– Mi a helyzet a feleségemmel és a fiammal?

– A feleséged semmit sem tudhat arról, mit csinálsz.

– Értem. Milyen garanciát kapok arra vonatkozóan, hogy ha bármi is történik velem, akkor gondjukat viselik?

– Semmilyet – felelte Emerson.

Jenkins hátradőlt.

– Legalább őszinte vagy.

– Hittél volna nekem, ha bármi mást mondok?

– Kétszázötvenezer dollárt kérek, ötvenezret előre, a többi kétszázezret pedig akkor, ha megmondom neked a nyolcadik nővér nevét.

– Ez sok pénz – felelte Emerson.

– És nagy kockázat, nekem pedig rendeznem kell az adósságomat. Vedd az első ötvenezret előlegnek. Az FSZB-től hasonló összeget kérek majd, hogy eláruljam az első nevet. Ha megkapom a pénzt, átadom neked.

Emerson elmosolyodott.

– Te semmit sem változtál. Még mindig szívatnád a KGB-t.

– Sokat változtam – felelte Jenkins.

– Nem tudok előre pénzt szerezni neked – jelentette ki Emerson. – Ha biztosak leszünk abban, hogy az FSZB érdeklődik, jóvá fogom hagyni ötvenezer dollár kifizetését. Ha meglesz a nyolcadik nővér neve, akkor igényelek még százezret.

Százötvenezer dollár fedezné a CJ Security adósságát, és védelmet jelente Jenkinsnek, ha az LSR&C továbbra is akadozva fizetne.

A pincérnő visszatért Emerson tányérjával. Megkérdezte Jenkinst, szeretne-e rendelni, de ő csak tagadóan intett. Nem volt éhes. Emerson lenézett a zöld aioli mártással és pirospaprikával tálalt sertéslábszárra.

– Megegyeztünk?

– Igen – felelte Jenkins. – Megegyeztünk.

– Akkor frissítsd fel az orosztudásodat.

Jenkins felpislantott a könyvből, hátha CJ már elaludt vagy hamarosan el fog, de a fia még ébren volt. Alex nem engedte CJ-nek, hogy kisebb korában Harry Potter-regényeket olvasson. Azt mondta, hogy a történetekben előkerülő, felnőtteknek való témák megijesztenek egy gyereket. A kilencedik születésnapján CJ újfent azzal állt elő, hogy szeretne Harry Pottert olvasni. Jenkins CJ pártját fogta. Öreg hiba volt. Alex engedett, de azzal a kikötéssel, hogy Charlie-nak kell felolvasnia CJ-nek az első két regényt.

– Legközelebb csak szólj rám, hogy fogjam be a számat – mondta neki Jenkins.

Általában szerette ezeket az alkalmakat a fiával, de ma este máshol jártak a gondolatai. Az LSR&C ismét fizetett tízezer dollárt, de ez nem fedezte az adósságokat. Jenkins zsonglőrködött: próbálta megbékíteni az alvállalkozókat, a beszállítókat és a bankot is.

– Apa? – kérdezte CJ. – Jól vagy?

Jenkins rádöbbent, hogy abbahagyta az olvasást.

– Igen. Igen, jól vagyok. – Ránézett a komódon álló órára. A világító, vörös számok szerint már este kilencre járt. – Jobb lesz, ha ma estére abbahagyjuk.

– Olvasd még el ezt a fejezetet.

– Ez a vége ennek a résznek, a következő pedig elég hosszúnak tűnik.

Jenkins becsukta a könyvet, és letette CJ éjjeliszekrényére. Visszahúzta a székét a sarokba, a fiú stoplis cipője, lábszárvédője és focis felszerelése mellé. – Hogy ment a foci ma délután?

– Tűrhetően – felelte CJ a takaró alól.

– Csak tűrhetően?

– Az edző azt akarja, hogy védőjátékos legyek. Fullback.

– Ez nagyszerű! Ez az egyik legfontosabb pozíció.

– De nem lő gólokat.

– De ha a másik csapat sem lő, akkor a tiédnek nagyobb esélye van nyerni, nem?

– Azt hiszem, igen – felelte CJ.

– Néha nem a legmenőbb pozíciók a legfontosabbak – mondta Jenkins. – Néha azok a legfontosabbak, amik nem olyan látványosak.

Lehajolt, és megcsókolta CJ feje búbját.

– Ugye tudod, hogy szeretlek?

– Tudom – felelte a fiú, és az oldalára fordult.

Lent lobogott a tűz a kőkandallóban, Alex pedig az egyik burgundivörös bőrkanapén ült. Egy pokróccal betakarta a lábát, és egy gyereknevelésről szóló könyvet olvasott. A harminckilenc éves nő túl fiatal volt Jenkinshez, de a gondolkodása sokkal érettebb volt a koránál. Jenkins ezt annak tudta be, hogy Alex szülei egyetemi oktatók voltak, és Alexen kívül nem volt több gyermekük. Az apja a CIA egyik tanácsadója volt, amikor Jenkins Mexikóvárosban dolgozott. Jenkins harminc évvel később találkozott vele, amikor a lány eljött a camanói farmjára. Egy csomagot hozott Joe Branicktől, Jenkins egykori partnerétől a mexikóvárosi irodában. Branick azt mondta Alexnek, hogy ha bármi történne vele, vigye el a csomagot Jenkinsnek.

Alex felnézett a könyvből.

– Ellenkezett?

– Nem nagyon – felelte Jenkins.

– Arra gondoltam, hogy megveszem neki hangoskönyvben. Az iskolában azt mondta a tanácsadó, hogy ha CJ követi a szöveget, miközben hallgatja a narrátort, bővülni fog a szókincse.

Jenkins szeretett olvasni CJ-nek.

– Ne siettessük – felelte.

– Hallgatag voltál vacsora közben.

– Igen? Sok minden jár a fejemben – mondta Charlie.

– Gyere, ülj le egy kicsit a tűz mellé.

Jenkins megkerülte a kanapét, Alex pedig visszahúzta a takarót. A férfi becsusszant alá, és együtt nézték a kandalló üveglapja mögött különféle színekben villódzó lángokat.

– Mit mondott Randy?

– A befektetések stabilak, de voltak költségei a külföldi irodák megnyitása miatt, így most szűkösen csordogál a pénz. Azt mondja, azon lesz, hogy mi és a beszállítóink pénzhez jussunk. Megoldódnak majd a dolgok. – Elhallgatott, és a lángokat nézte. Majd egyszer csak azt mondta: – Az LSR&C megkért, hogy utazzam Londonba segíteni az új iroda megnyitásában és felmérni a potenciális biztonsági kockázatokat. Randy is ott lesz. Így lesz lehetőségem személyesen beszélni vele a tartozásokról.

– Mikor indulsz? – kérdezte Alex.

– Amikor mindent előkészítenek. Lehet, hogy csak hálaadás után.

– Mennyi időre mész?

Jenkins ezt nem tudta biztosan, de eszébe jutott egy ügynök, aki egyszer azt mondta: a kémelhárítás olyan, mint a randizás. Az ember nem akarja, hogy túl hamar legyen kapható. Az első randevúnak csak az a célja, hogy felkeltse az érdeklődést.

– Valószínűleg egy hétre.

– Jobban szeretem, amikor itthon vagy – mondta Alex közelebb húzódva hozzá.

– Freddie a szekrényben van – felelte Jenkins. Ezt a becenevet adták a lefűrészelt csövű puskának, melyet Jenkins egy fegyverszekrényben tartott a hálószoba beépített szekrényében. Mielőtt megismerkedett volna Alexszel, és megszületett volna CJ, Jenkins a puskával az ágya mellett aludt.

Alex keze végigsimította a takaró alatt.

– Nem Freddie-re gondoltam.

– Mit mondott az orvos a szexről?

Alex megcsókolta.

– Azt, hogy lehet, csak ne erőltessem meg magamat. Úgy tűnik, te leszel felül.

4

Egy héttel hálaadás után Jenkins felszállt az Aeroflot 2579-es, Heathrow–Seremetyevo járatára – az orosz repülőtér több mint harminc kilométerre fekszik a várostól. Két nappal korábban felhívta a moszkvai LSR&C irodát, és tájékoztatta őket, hogy odautazik ellenőrizni a biztonsági intézkedéseket.

Bár a repülőút a Heathrow-ról nagyjából négyórás volt, az egész út Seattle-ből tizenhét. Az átszállás és az időeltolódás miatt hajnali ötre ért Moszkvába. Hogy fenntartsa fedőtörténetét, Jenkins a céges hitelkártyájával foglalta le a repülőjegyet és a szállását a Moszkva belvárosában lévő Metropol Hotelben. Nem aggódott amiatt, hogy Alex rábukkanna a költségekre: mióta magas vérnyomást diagnosztizáltak nála, csak ritkán nézte meg a céges hitelkártya kivonatait.

Jenkins nem tudott aludni a repülőn, így bedugta a fülhallgatót, és gyakorolta az oroszt, valamint a cirill ábécét. Bár évtizedekkel korábban tanulta a nyelvet, az agya egyik zugából mégis elő tudta varázsolni a tudást. Mire a repülőgép kerekei földet értek, még korántsem beszélt folyékonyan, de már megértett ezt-azt, és tudott beszélni annyit, hogy elboldoguljon. Kinézett a repülőgép ablakán, és remélte, hogy a sötét ég havat ígér Moszkvában, nem pedig a jövőt sejteti.

A terminálban a határőr alaposan megnézte Jenkins útlevelét, majd a számítógépéhez fordult, és valamit bepötyögött. Egy pillanattal később megrázta a fejét, és visszaadta az útlevelet. – Nyet.

– Sto szlucsilosz?– kérdezte Jenkins. Mi történt?

A férfi meglepődött, hogy Jenkins oroszul szólt hozzá.

– Nyet – mondta ismét, és próbálta kitessékelni a sorból.

– Ja prozsdal csasz – felelte erre Jenkins. – I u menyja eszty gyelo, po kotoromu mnye nuzsno popaszty v Moszkvu. Egy órát vártam, és dolgom van, el kell jutnom Moszkvába.

Erre a férfi kilépett a fülkéből, és odahívott valakit, de hogy pontosan mit mondott, Jenkins nem értette. A másik ember – ezúttal egy szürke öltönyös – gyorsan odament. Percekig halkan beszéltek. Az öltönyös férfi elvette Jenkins útlevelét, majd angolul azt mondta: – Kérem, jöjjön velem!

Jenkins tudta, hogy ellenkezéssel nem könnyíti meg a dolgot, és tisztában volt azzal is, hogy ha valami kedvezőtlenül alakul Oroszországban, annak nagyon hamar nagyon rossz vége is lehet. Ezért inkább követte a férfit: a repülőtéren át egy kihallgatóhelyiségbe mentek. Biztos volt abban, hogy hivatalos eljárást indítanak ellene, és felültetik egy Egyesült Államokba tartó repülőre. Az öltönyös magára hagyta a szobában. Jenkins letette a hátizsákját és a gurulós bőröndjét. Megpróbálta kinyitni az ajtót: zárva volt.

– Na, ez szép – mondta. – Még csak be sem jutok az országba.

Harminc perc elteltével Jenkins belefáradt a játékba. Már épp dörömbölni akart az ajtón, amikor hangokat hallott, majd feltárult az ajtó, és egy borotvált fejű, széles vállú férfi lépett be, és úgy sietett oda Jenkinshez, mintha a rég elveszett unokatestvérét találta volna meg. A szürke öltönyös is bejött a helyiségbe: sápadt volt, az arcára kiült az aggodalom.

– Mr. Jenkins! – szólalt meg az első férfi angolul, de akcentussal. – Elnézését kérem a kellemetlenségért. A csomagkiadásnál vártam önt. Uri vagyok, én leszek a sofőrje és a biztonsági főnöke itt, Moszkvában.

Jenkins nem kért sofőrt, és nem is számított arra, hogy kap.

– Mi folyik itt, Uri? Miért zártak be ide?

– Félreértés. – Uri éles, megsemmisítő pillantást vetett az öltönyös férfira. A méretbeli különbségük miatt leteremtett iskolás fiúnak tűnt mellette. Uri elkezdett oroszul kiabálni: – Ez az úr fontos üzletember! Hol az útlevele?

A határőr gyorsan átadta Jenkins útlevelét.

– Látja? Félreértés. – Uri elmosolyodott, és felkapta Jenkins poggyászát. – Jöjjön! Van még csomagja?

– Nincs – felelte Jenkins, és Uri nyomában kilépett az ajtón.

– Okosan teszi, hogy csak kevés holmival utazik – szólt hátra Uri a válla fölött. – Még egy további órába is beletelhet, mire megkapja a csomagjait a repülőről. – Ismét elmosolyodott. – Jöjjön!

– Uri – szólalt meg Jenkins, amikor a folyosón sietve utolérte. – Én nem kértem sofőrt az irodától.

Újabb mosoly.

– Moszkvában ez magától értetődő. Mindenhol építkeznek, egyre-másra épülnek az új házak, napról napra több az ember és sűrűbb a forgalom.

Uri balra fordult, és elindult egy hosszú, jellegtelen terminálon át.

– Sofőr nélkül nem jutna messzire, és nem mozogna valami gyorsan a városban.

Minden nagyon hihetőnek tűnt, Uri pedig meggyőző színész volt. Lehetett azért a repülőtéren, hogy felvegye a főnökét – de Jenkins azt is tudta, hogy az útlevele miatt megszólalt a vészcsengő. Amíg be volt zárva, a határőr riaszthatta az FSZB-t, így volt idő odairányítani néhány embert, hogy kövessék Jenkinst, amíg az országban van. Az egyikük éppenséggel Uri is lehet. Az oroszoknál nem számított szokatlannak, hogy a KGB és most már az FSZB tiszteket helyez el a vállalatoknál.

Lehet, hogy Jenkins most amerikai üzletember, de évekkel korábban a CIA-nak dolgozott, és az oroszok emlékezete olyan, mint a tél ezen e vidéken: szinte végtelen.

A városban a Marx sugárúton Uri megkerülte a Kremlt, így Jenkins megnézhette a Boldog Vazul-székesegyház színes hagymakupoláit. Csak néhányan csellengtek a téren, meleg téli ruhájukban dacoltak a hideggel.

Uri a Metropol Hotel főbejáratánál állt meg, Jenkins pedig kiszállt. Fogcsikorgató hideg volt, a jeges levegő szúrta az arcát, még a levegővétel is fájdalmat okozott. Egy kötött sapkát és kesztyűt még korábban betett a bőröndje külső rekeszébe, de ahelyett, hogy kivette volna, egy pillanatig turistát játszott. Mintha csak a Kreml óratornyát csodálná, végignézett a forgalmas úton, de valójában a fekete Mercedes terepjáróban ülő két férfit figyelte. Már a városba jövet megjegyezte magának az autót a visszapillantó tükörben.

– Ma kettőre várják az irodában. Fél kettőre magáért jövök, rendben? – mondta Uri, és letette Jenkins csomagját. – Aludjon, de ne túl mélyen.

Jenkins megköszönte neki, felkapta a bőröndjét, és felment a lépcsőn. Egy londiner kinyitotta a márványborítású belső térbe vezető ajtót. Az aranyozott szobrok és márványoszlopok fölött kazettás mennyezet húzódott, róla díszes, gyöngyökkel kirakott csillárok lógtak. Drága órák csillogtak az előcsarnok vitrinjeiben, és egy nő hárfán játszott. A recepciós tökéletesen beszélt angolul, így Jenkins perceken belül már be is lépett az ötödik emeleti szobájába. Erőt kellett vennie magán, hogy ne dőljön le a franciaágyra, mert tudta, hogy elnyomná az álom, akkor „túl mélyen” aludna – amire Uri figyelmeztette. Valamit még el kellett intéznie.

Bement a fürdőszobába, becsukta az ajtót, és megnyitotta a vizet a zuhanyzóban. Ezután benyúlt a vécé mögé, és kitapogatta a szigetelőszalagot. Lehámozta, majd kihúzott egy barna borítékot. Leült a vécéülőkére, kinyitotta a borítékot, és kivett néhány papírlapot, majd elolvasta egy épp szüneteltetett művelet, valamint egy orosz kettős ügynök nevét, amikkel majd remélhetőleg felkelti az FSZB figyelmét.

Nála volt a csali. Most már csak ki kell vetni, és remélni, hogy ráharapnak.

Miután eszébe véste mindazt, amit Carl Emerson küldött, Jenkins az összes papírlapot harmonikaszerűen összehajtotta. Az elsőt a vécécsésze karimájára tette, majd meggyújtotta a lap tetejét. A hajtogatás miatt a lángra kapott papír nem füstölt, és szaga sem volt, így nem kapcsolt be a füstjelző. Amikor a lap elégett, Jenkins a hamut a vécécsészébe söpörte, és tovább folytatta a maradék oldalakkal. Csak egy kis darab papírt tépett le és tett félre.

Emerson megadta a Ljubljanka téren álló FSZB-székház telefonszámát is. Jenkins kinyitotta a bőröndjét, kivett egy eldobható telefont, majd bepötyögte a számot. Bízott a memóriájában, de már nem volt gondtalan huszonéves. Remélte, hogy az idegességtől, és nem valami rosszabb miatt kezdett el remegni a jobb keze. Alig lehetett észrevenni, de korábban sosem tapasztalt ilyet.

Az eldobható telefont a kabátzsebébe csúsztatta, majd a bőröndjéből kivette a vastag kötött sapkáját és a szőrmebélésű bőrkesztyűjét. Körülnézett, hogy megjegyezze minden tárgy helyét a szobában, amit majd át fognak kutatni.

Az ajtóhoz ment, és letérdelt, mintha csak bekötné a cipőjét, majd a talpa alá tette a dossziéból kitépett papírdarabot, hogy ha kinyílik az ajtó, ne fújja el a huzat. Felállt, kinyitotta az ajtót, és kilépett, óvatosan húzva be maga mögött az ajtót.

A hotel előcsarnokában a londiner megkérdezte Jenkinst, hogy kér-e taxit, de ő a fejét rázta.

– Csak sétálok egyet – mondta, gyakorolva egy kicsit az oroszt. – Gyanítom, ebben a hidegben nem jutok messzire.

Becipzárazta a dzsekijét, majd a fülére húzva a sapkát, kilépett az utcára. Ökölcsapásként vágott az arcába az orosz téli szél. Megállt az ajtó előtt, hogy felhúzza a kesztyűjét, így volt egy pillanata ellenőrizni, hogy a fekete Mercedes továbbra is ott parkolt a Tyeatralnij Proszpekt túloldalán.

Észak felé indult. Minden lélegzetvételkor érezte a hideget, miközben közeledett a Ljubljanka téren álló, égett narancsszínű tömbhöz. A téglalap alakú épületnél valaha nem sok félelmetesebb volt a világon; ugyanis itt kapott helyet a KGB és annak hírhedt börtöne.

Emerson azt mondta, hogy a KGB az FSZB-hez képest kétbalkezes zsaruk gyülekezete volt, és amikor Putyin hatalomra került, a saját és az állam pozíciójának megszilárdítását tette fő feladatává. Az elnök megteremtette a saját oligarcháit, barátokat és munkatársakat hozott magával az egykori Leningrádból, majd beültette őket az FSZB-be, hogy folyamatosan tájékoztassák mindenről, és kíméletlenül megállítsanak mindenkit, aki csak szembeszállna vele.

A Ljubljanka épületével szemben, a tér túloldalán hatalmas, többemeletes épület állt. Ide tartott Jenkins: az áruház valaha Gyetszkij Mir (Gyerekvilág) névre hallgatott, és több mint száz játékbolt működött benne. Odaballagott az üvegajtós bejárathoz, melyet három nagy neonfigurával – egy fiatal lánnyal, egy medvével és Pinokkióval – már feldíszítettek karácsonyra. Eltűnődött, hogy vajon van-e valami politikai jelentésük – a fiatal lány az új Oroszország, a medve a régi, Pinokkió pedig kettejük közé ékelődve. Jenkinst az épület elhelyezkedésén kívül csak az érdekelte, hogy ilyen közel a karácsonyhoz az üzletek tömve lesznek nőkkel és gyermekekkel. Azt akarta, hogy nyilvános helyen kerüljön sor az első találkozóra – már ha egyáltalán lesz találkozó.

A bevásárlóközpontban Jenkins levette és a kabátzsebébe gyűrte a kesztyűjét és a sapkáját. Az arca bizsergett, mintha a reggelt a fogorvosnál töltötte volna, és most kezdene elmúlni a Novokain hatása. Talált a földszinten egy Starbucks kávézót, rendelt egy nagy kapucsínót, és egy szabad asztalhoz vitte egy díszes, színes üveggel fedett előcsarnokba. A vásárlók hangjának mély moraja majdnem elnyomta a karácsonyi zenét. Jenkins lefoglalta magát a mobiltelefonjával, hogy a két orosz megfigyelőjének legyen ideje utolérni. A két férfi belépett a bevásárlóközpontba, és megálltak egy díszes lámpaoszlop mellett: az egyikük egy összehajtott újságba temette a fejét.

Jenkins nagy levegőt vett, és felhívta a számot. Többször kicsengett, és már azt hitte, hogy bekapcsol a hangposta. Ám ekkor egy férfihang szólalt meg: – Fjodorov.

– Dobrij gyeny! – üdvözölte Jenkins oroszul, majd angolra váltott. – Amerikai üzletember vagyok, és épp Moszkvában tartózkodom: olyan információ van a birtokomban, mely szerintem érdekelné az orosz kormányt. Szeretnék találkozni valakivel, hogy megbeszéljünk egy ajánlatot, ami esetleg érdekes lehet az önök számára.

Fjodorov hallgatott, valószínűleg épp igyekezett elindítani a beszélgetés felvételét.

– Kakaja informacija? Milyen információ? – kérdezte végül, bár biztos, hogy beszélt angolul. A nyelv az egyik eszköze annak, hogy az ember irányítson egy kapcsolatot, és sosem akarja elárulni, mennyit ért meg.

– Olyan információt, amit bizalmasan kell megbeszélni – felelte Jenkins, újfent angolul.

Fjodorov egy kis időre elhallgatott. Majd angolul azt felelte: – Mi nem foglalkozunk ilyesmivel. Ha elveszítette az útlevelét vagy segítségre van szüksége, miért nem megy az amerikai nagykövetségre?

– Nem hiszem, hogy számukra ugyanolyan érdekes lenne ez az információ, mint az FSZB-nek. De ha önöket nem érdekli, akkor elnézést kérek, hogy fecséreltem az idejét.

– Podozsgyítye! Várjon! – mondta gyorsan Fjodorov.

– Igen – felelte Jenkins. – Még itt vagyok.

Újabb szünet.

– Hol tanult meg oroszul? – kérdezte Fjodorov.

Jenkins elmosolyodott. Az eltelt évtizedekben nem sokat változott a játszma menete. Itt volt a lehetőség, hogy elkápráztassa a másik felet.

– Mexikóvárosban, a hetvenes években. De úgy veszem észre, hogy olyan, mint a biciklizés.

– Biciklizés?

– Ez egy amerikai kifejezés. Nem lehet elfelejteni.

– Szeretne eljönni a Ljubljankára?

– Nem. Ha ön vagy valaki más szeretne velem beszélni, akkor ezen a számon visszahívhatnak. A közelben vagyok. Megmondom majd, hol találkozzunk.

Jenkins nem várt, hanem rögtön elkezdte mondani az eldobható telefon számát. Hallotta, ahogy Fjodorov tollat és papírt keres.

– Nem maradok itt tizenöt percnél tovább – mondta Jenkins. – Amint megiszom a kávémat, elmegyek. Esetleg mondja meg a két embernek, aki követ, hogy a nők elég kellemetlenül érzik magukat, amikor gyerek nélküli férfiakat látnak egy játékboltban. Proscsaj! Viszlát!

Jenkins bontotta a vonalat, és hátradőlt: a szeme sarkából látta a két orosz megfigyelőjét. Egy perc sem telt belé, és a hozzá közelebb lévő kissé elfordította a fejét, igyekezve elrejteni a kabátja gallérjából a fülébe kígyózó vezetéket. Felhívták.

Eltelt tizenöt perc. Senki sem hívta vissza Jenkinst. Akárcsak a KGB, az FSZB is türelmes volt. Szeretett mindent a saját tempójában intézni.

Jenkins megitta a kapucsínó maradékát, majd az épületből kifelé menet a szemetesbe dobta a poharat. Elsétált a megfigyelői mellett, és nem tudta megállni, hogy beléjük ne csípjen, miközben az értésükre adja, hogy tapasztalt terepügynök.

– Vü mozsetye büty aresztovanü za bezporjadok v gyetszkom magazine – vetette oda. Letartóztathatják magukat, ha itt lebzselnek egy játékboltban.

Jenkins a délután folyamán áttekintette Urival az LSR&C moszkvai irodáinak biztonsági intézkedéseit. A megbeszélés végeztével a befektetőcsoport azt javasolta, hogy vacsorázzanak meg egy kínai étteremben. Jenkins, aki mióta a repülőn elmajszolta a snacket, semmit sem evett, örömmel fogadta el a meghívást. Egész este nyitva tartotta a szemét, de senkit sem látott, aki követte vagy figyelte volna vacsora közben.

Az este vége felé Jenkins elnézést kért, és kiment a mosdóba. Már az egyik piszoárnál állt, amikor hallotta, hogy kinyílik az ajtó, és belép valaki. Bár több szabad piszoár is volt, a Jenkins mellettihez ment oda. Neki hirtelen eszébe jutott a kiképzése, és rájött, hogy hibát követett el. Azt tanították neki, hogy sosem szabad használni a piszoárt, mert így háttal áll az ajtónak, a keze pedig foglalt.

– Mr. Jenkins? – A férfi beszéd közben nem fordította el a fejét, és le nem vette a tekintetét a piszoár fölötti fehér csempéről. – Viktor Nyikolajevics Fjodorov vagyok. Reggel beszéltünk telefonon. Szeretnénk meghallgatni önt. Jöjjön holnap délelőtt tízre a Ljubljanka előcsarnokába. Ismeri?

– Túl jól – felelte Jenkins. – Így ha megbocsát, inkább nem élnék a meghívással. Nehezen vetkőzi le az ember a régi előítéleteit. Jobban szeretnék egy semleges helyet.

A damilon kell tartani a halat, de nem szabad nagyon megkönnyíteni a dolgot.

Jenkins hallotta, ahogy Fjodorov zihálva levegőt vesz.

– Ismeri a Zarjadje parkot?

– Az, ahol egykor a Rosszija szálló állt? – kérdezte Jenkins, megérezve a lehetőséget, hogy amerikai hírszerzőtisztként elkápráztassa Fjodorovot; bár ennek valószínűleg az is tudatában volt. Valaha a Rosszija szálló volt a legnagyobb hotel a világon, és a szovjet időkben minden külföldi vendéget itt szállásoltak el. A kommunizmus bukása után az új tulajdonos át akarta építtetni, de kénytelen volt lebontatni, mert a munkálatokkal megbízott cég emberei kamerákat, lehallgatóberendezéseket és gáz továbbítására beépített csöveket találtak a falakban. Putyin állítólag meggyőzte a tulajdonost, hogy inkább mondjon le az épületről, elkerülendő a világraszóló botrányt. Helyette egy parkot építtetett, és kijelentette, hogy az ajándék a moszkvaiaknak.

– Az – felelte Fjodorov.

– Úgy tudom, hogy egy soha el nem készült felhőkarcoló, a Zarjadje Adminisztratív Épület helyén hozták létre, nem? – Fjodorov nem válaszolt. – Ugye az az épület lett volna a nyolcadik azok között, amit most a moszkvai Hét nővérnek neveznek?

Fjodorov odafordult. Jenkins felkeltette a figyelmét, és közben jól meg is nézte.

– A hotelből gyalog is oda tud menni – mondta Fjodorov. – A médiacenterben tizenegy órakor kezdődik egy előadás, az 1812-es moszkvai tűzvészről vetítenek egy dokumentumfilmet. Üljön le az utolsó előtti sorba.

5

Jenkins úgy helyezkedett, hogy elállja a huzat útját, amikor kinyitja a hotelszobája ajtaját, és a szőnyegre pillantott. A papírdarab elmozdult. De nem sokáig nézte. A technológia már lehetővé teszi, hogy egy tű fejére szereljenek kamerát, és azzal figyeljék meg.

Az ágyra dobta a téli holmijait, és az órájára nézett. Moszkvában már tizenegy órával előrébb járt az idő, mint Seattle-ben. Ez azt jelentette, hogy Alex épp javában viszi CJ-t az iskolába, és nem lesz sok ideje beszélni vagy kérdéseket feltenni.

A saját mobiljáról felhívta az otthoni számot. Alex a második csengetésre felvette.

– Helló! – szólt bele sietősen a kagylóba.

– Csak gondoltam, szólok, hogy épségben megérkeztem, és megkérdezem, hogy vagy.

– Próbálom valahogy kiráncigálni CJ-t az ajtón. CJ, menjünk már! – kiáltotta. – Megint elkésel, és ha nem igyekszel, én még egyszer nem magyarázlak ki! – Majd azt mondta: – Bocsánat. Mi újság?

– Minden rendben. Figyelj, ne feledkezz meg a vérnyomásodról! A kiabálás csak árt. Ha CJ elkésik, majd viseli a következményeket. Csak így fogja megtanulni.

– A kiabálás csökkenti a vérnyomásomat – felelte Alex.

– Csak ne izgasd fel magad!

Hallotta, hogy Alex odaszól CJ-nek:

– Itt van nálam az ebéded meg a dzsekid! Indítom a kocsit.

– Úgy hallom, nagyon sok a dolgod. Adj egy puszit CJ-nek a nevemben.

– Rendben – felelte Alex.

– Szeretlek, Alex. – Jenkinsnek nem volt szokása minden alkalommal ezt mondani, ha felhívta a feleségét. Nem így nevelték, így hát nem vált számára természetessé.

Alex egy kis időre elhallgatott.

– Én is szeretlek – felelte. – Várom, hogy hazagyere.

– Nemsokára találkozunk.

Jenkins letette, és egyszerre rátört a rosszullét. Kirohant a fürdőszobába, becsukta az ajtót, megnyitotta a zuhanyt, és belehányt a mosdókagylóba. Néhány perc elteltével felegyenesedett. Sápadt arc nézett vissza rá a tükörből: kába volt, szédült, reszketett a hideg verejtéktől. Belekapaszkodott a mosdókagylóba, és néhányszor mély lélegzetet vett, majd lassan kifújta a levegőt. Amikor már nem szédült, gyorsan levetkőzött, és beállt a zuhany alá: hagyta, hadd bizseregjen a bőre a meleg víz tűszúrásaitól.

Sikerült elérnie azt, amit akart. Kivetette a csalit, és Fjodorov a jelek szerint bekapta, de Jenkins tudta, hogy Fjodorov türelmes lesz majd. Óvatos. Minden helyzetet úgy próbál majd alakítani, hogy ő irányítson. És ez sikerülhet is neki. Hazai pályán van, és mind a ketten tudták, hogy egy pillanat alatt eltüntetheti őt.

Negyven évvel ezelőtt, Mexikóvárosban Jenkins sok borsot tört a KGB-ügynökök orra alá. Büszke volt arra, hogy bosszanthatja őket, és ezt élvezte is. De akkor minden más volt. Nem volt semmi vesztenivalója. Hasonló érzést tapasztalt meg Vietnámban: látta, hogy fiatal embereket, katonákat többé már nem érdekelt, hogy élnek-e vagy halnak-e, mert úgy gondolták, a dzsungelben elkerülhetetlen a halál. Jenkins megfogadta, hogy nem lesz olyan, mint ők. Megfogadta, hogy élve kerül ki abból a pokolból, hogy nem felejti el, miért kell élnie.

És akkor így is tett.

Ő is elfogadta, hogy a halál elkerülhetetlen, és idővel már nem érdekelte.

Ugyanezzel a szemlélettel érkezett Mexikóvárosba, és ennek köszönhetően félelem nélkül tett meg mindent, amit csak meg kellett tennie.

De most nem akkor volt, és már nem az az ember volt.

Felemelte a jobb kezét. A remegés volt a bizonyítéka annak, hogy mennyire érdekelte minden, és mit veszíthet – egy nőt, akit szeretett, és aki viszontszerette, egy fiút, akit imádott, és egy másik, születendő gyermeket. Nem, nem golyók elől ugrált el a dzsungelben, de tudta, hogy ez a játszma, amiben most vesz részt, ugyanolyan halálos lehet.

6

Jenkins a nyugtalan éjszaka után másnap reggel felkelt, melegen felöltözött, és elindult a moszkvai hidegbe. Szerette volna összeszedni a gondolatait, még mielőtt Fjodorovval találkozna – már ha egyáltalán eljön. A KGB-tisztek gyakran szerveztek úgy személyes vagy anyagátadási találkozókat, hogy eszük ágában sem volt elmenni – csak fitogtatták a hatalmukat, és megmutatták: náluk a gyeplő. Jenkins úgy érezte, hogy az FSZB hasonló módszerrel dolgozhat.

Kilépett a szállodából, és elindult a Ljubljanka épülete felé. Ezúttal viszont jobbra fordult az angolul írt „50%-os árengedmény” tábla alatt, és végighaladt a porhó fedte macskaköves utcán, melynek két oldalán karácsonyi díszbe öltöztetett éttermek és olyan luxusüzletek sorakoztak, mint a Giorgio Armani, a Saint Laurent vagy a Bottega Veneta.

Ez bizony már nem a nagyapáink Moszkvája.

Jenkins megállt, mintha a kirakatokat nézné, és a tekintete végigsiklott az utcai járókelők tükörképein, hogy megbizonyosodjon, követik-e a figyelők. Nem látott egyet sem. Továbbment a Vörös térre, jobbján a Kazány-katedrális magasodott, balján meg az ezernyi csillogó karácsonyi égővel díszített GUM áruház. A tér túloldalán turisták álltak sorban a hidegben a Lenin-mauzóleum előtt. Jenkins elsétált a Boldog Vazul-székesegyház mellett, és a Moszkva-folyó partján álló Zarjadje parkon át hagyta el a Vörös teret. A parkban a frissen ültetett fák között a gyepen üvegépületek fénylettek. Jenkins egy forgalmas kereszteződésen áthaladva egy üvegtetejű épülethez ment, kifizette a belépti díjat, majd vett egy térképet és egy prospektust, amely büszkén hirdette, hogy 1958 óta a Zarjadje az első, Moszkvában épített köztéri park, és Putyint méltatta a moszkvaiaknak adott ajándékért. A szöveg egy szóval sem említette a szomszédos Zarjadje Hotel botrányos történetét. A szálloda felépítéséhez le kellett bontani egy értékes, szecessziós stílusú épületet, mely a milliárdos üzletember, Dmitrij Sumkov tulajdona volt. Sumkov nem akarta lebontatni az épületet, és nem sokkal később felakasztva találtak rá a moszkvai lakásában. A nyomozás arra jutott, hogy öngyilkosság történt, „bűncselekményt nem követtek el”.