Írta: Kassandra Montag

A mű eredeti címe: After the Flood

Fordította: Béresi Csilla

Szerkesztő: Nagy-Tóth Eszter

Nyelvi korrektor: Horváth Anikó

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Kassandra Montag

© Béresi Csilla

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a William Morrow engedélyével készült, amely a HarperCollins Publishers imprintje.

Borítóterv: HarperCollins Publishers

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 383 4 (epub), kiadói kód: MX-1503e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Andrew-nak

„Csak azt kívánjuk újra meg újra megnevezni,
ami örökre elveszett, hogy így kíséreljük meg a visszatértét. Valóságos rögeszme ez.”

Günter Grass

ELŐSZÓ

A gyerekek azt hiszik, tőlünk származnak, de ez nem igaz. Már valahol előttünk is léteznek, mielőtt belépnének az időbe. Ők hoznak létre minket, ehhez azonban először össze kell törniük bennünket.

Azon a napon jöttem rá erre, amely mindent megváltoztatott. Az emeleten hajtogattam a frissen mosott ruhákat, és fájt a hátam Pearl súlyától. Úgy őriztem őt a testemben, amiként egy nagy bálna az embert bendője biztonságában, miután lenyelte, és arra vár, hogy kiköpje. Úgy forgolódott bennem, ahogy egy hal sosem; a véremen át lélegzett, belefúrta magát a csontjaimba.

Az ár tizenöt méter magas volt a házunk körül. Ellepte az utakat, gyepeket, kerítéseket és postaládákat. Nebraska mindössze napokkal korábban került víz alá, az áradat egyetlen hullámmal zúdult a prérire. Az állam újra beltengerré vált. A világot hegyekből álló szigettenger alkotta. Pillanatokkal korábban a nyitott ablakon kihajolva a víz visszaverte piszkos, összetört tükörképemet. Olyan volt, mintha kinyújtottak, aztán cafatokra téptek volna.

Épp egy inget hajtogattam, amikor sikoltást hallottam. Ez a hang a csontomig hatolt. Ötéves lányom, Row tudhatta, mi történik vele, mert ezt kiabálta:

– Nem, nem, nem! Mama nélkül nem!

Elejtettem az inget, és az ablak mellett termettem. Kis motorcsónak ringott a vízen a házunk előtt. Jacob, a férjem úszott oda hozzá. Egyik karjával tempózott, a másikkal a kapálózó Row-t szorította az oldalához. A csónakba próbálta emelni a lányunkat, ő azonban az arcába vágott a könyökével. Egy férfi bentről nyúlt utána a korláton áthajolva. Row-n kinőtt kockás blézer és farmer volt. A nyakában lógó medál ingaként lengett mellkasa előtt, miközben Jacobbal viaskodott. Úgy vonaglott és csapkodott, akár egy kifogott hal, vizet fröcskölve az apja arcába.

Kinyitottam az ablakot.

– Mit művelsz, Jacob? – kiáltottam.

Ő azonban az istennek sem nézett rám, és hallgatott. Ahogy Row meglátott az ablakban, sikoltozva kérte a segítségemet. Vadul rúgkapált a lábával, mialatt a fickó a hóna alá nyúlva átemelte a motorcsónak oldalán.

Öklömmel vertem az ablak melletti falat, és tovább kiáltoztam. Jacob is felhúzta magát a csónakba, amíg a fickó lefogta Row-t. Egész testemben remegve átvetettem magam az ablakon, és a lenti vízbe ugrottam.

Lábfejem a vízfenéknek verődött. Oldalamra gördültem, hogy mérsékeljem az ütközés hatását. A felszínre bukva láttam, hogy Jacob ijedten hunyorog. Arcán még az iménti fájdalmas, feszült kifejezés ült. Már ő szorította le a rúgkapáló, sikoltozó kislányt.

– Mama! Mama! – sírta Row.

Úszni kezdtem a motorcsónak felé a vízfelszínt elborító törmelékben. Konzervdobozt, régi újságot, döglött macskát hajtottam félre az utamból. A motor életre kelt, a csónak megpördült tengelye körül, vizet fröcskölve az arcomba. Jacob lefogta Row-t, aki felém nyújtogatta vékonyka karját, miközben ujjacskáival a levegőt markolászta.

Továbbtempóztam felé, ő azonban egyre távolodott tőlem. Még azután is hallottam a kiáltozását, miután eltűnt a szemem elől az arcocskája, sötét kört formáló szája és a vízen támadó széltől szerteszét fújt haja.

1. FEJEZET

Hét évvel később

A hajónk felett köröző sirályok eszembe juttatták Row-t. Hogyan rikoltozott, és hadonászott a karjával, amikor járni tanult. Hogyan állt mozdulatlanul egy teljes órán át a kanadai darvakat figyelve, amikor elvittem Platte-re, hogy a vándorlásukat tanulmányozza. Benne magában, vékony csontozatában és ideges, rebbenő tekintetében mindig is volt valami madárszerű, mintha folyvást a látóhatárt leste volna, hogy mikor emelkedhet ő is a magasba.

Hajónkat az egykori Brit Columbia sziklás partján horgonyoztuk le egy kicsiny öbölben, melyet két hegycsúcs fogott közre. Továbbra is régi nevükön neveztük az óceánokat, noha valójában egyetlen hatalmas, összefüggő felületet alkottak. A szárazföld darabkái úgy helyezkedtek el a víz végtelenjében, mintha az égből odapottyant morzsák lennének.

A pirkadat épphogy megfestette a láthatárt. Pearl összehajtogatta fekhelyét a fedélzeti ponyva alatt. Hét éve született ugyanitt, vihar idején, mikor a villámok fehér fájdalomnyilakként hasítottak az égboltba.

Csalit szórtam a rákászó hálóba. A lányom egyik kezében lefejezett kígyót fogva jött elő a ponyva alól, kést szorongatott a másikban. Csuklóján több kígyó tekergőzött karkötőt formázva.

– Ma este ezt kell megennünk vacsorára – mondtam.

Éles tekintetet vetett rám. Semmiben sem hasonlított a nővérére; nem volt vékony csontú vagy fekete hajú. Ez utóbbit és szürke szemszínét Row tőlem örökölte. Göndör rőtarany hajával és szeplős orrával Pearl az apjára ütött. Ahogyan néha a testtartásukat és felszegett állukat is hasonlónak véltem. Mindkettő mindig kócos volt, mellét kidüllesztette és karját hátrafonta, mint akinek semmi félnivalója nincs.

Hat éven át kutattam Jacob és Row után. Miután elmentek, nagyapa és én vízre szálltunk a Madár fedélzetén. Röviddel Pearl születése után építette meg a vitorlást. Ha ő nincs az első évben, semmire nem jutottam volna egy újszülöttel. Nagyapa halászott, mialatt én Pearlt etettem, és boldog-boldogtalant kikérdeztem, nem látta-e a másik lányomat. Közben a hajózást is kitanultam nagyapától, akinek az anyja kajakokat ácsolt, akárcsak valamennyi felmenője. Mellkasbordákra emlékeztetett, ahogy a dédnagyanyám kifaragta őket, aztán anyaméhként védték a bennük utazót. Dédapám halász volt, nagyapám ezért az alaszkai partok mentén töltötte a gyerekkorát. A Százéves Vízözön idején ezrekkel együtt a szárazföld belsejébe vándorolt, majd Nebraskában telepedett le, ahol évekig ácsként dolgozott. A tenger azonban mindig is hiányzott neki.

Akkor sem adta fel, amikor belefáradtam Jacob és Row keresésébe. Megesett, hogy csüggedten baktattam utána, Pearlre ügyelve. Minden faluban tűvé tette a halászkikötőt Row-ért és Jacobért, s valamennyi kocsmában és csereállomáson megmutogatta a fényképüket. A nyílt tengeren is kikérdezte az utunkba eső halászokat, nem látták-e kettejüket.

De azután meghalt még Pearl kiskorában, s én magamra maradtam óriási terhemmel. A levertség második bőrként tapadt rám. Kezdetben a mellkasomhoz kötöztem Pearlt egy régi sállal, mert jólesett a közelsége. Folytattam, amit nagyapa elkezdett: átfésültem a kikötőket, kikérdeztem a helybelieket, és körbemutogattam a fényképeket. Egy ideig erőt merítettem ebből. Végre volt mibe kapaszkodnom a puszta túlélésen kívül. Olyasmivel foglalkoztam, ami többet jelentett nekem, mint hogy újabb halat penderíthetek be kis vitorlásunk fedélzetére. Valami olyan volt ez, ami reményt adott, és az egészség ígéretével kecsegtetett.

Egy éve Pearllel egy kis faluban kötöttünk ki a Sziklás-hegység északi részén. A boltoknak betört a kirakata, az utakat belepte a por és a szemét. A falu a népesebbek közé tartozott. A főutca mentén sok volt a járókelő. Kereskedők árulták itt portékáikat. Elmentünk egy stand mellett, amely telis-tele volt mindenfélével, amit még az áradások előtt hordtak a hegyekbe, és fosztogattak össze. Tejesdobozok sorakoztak, noha most petróleum és benzin volt bennük. Beolvasztott ékszerek, egy talicska, ételkonzervek, horgászbotok meg göncökkel teli szennyeskosarak.

A szomszédos stand már az árvizet követő időkben készült, vagy ekkor talált tárgyakat árult: növényeket, gabonaneműt, agyagedényeket, gyertyákat, egy favödröt, a helyi lepárlóban főzött alkoholt, kovács által előállított késeket. Gyógyfüvek is akadtak itt. fehér fűzfakéreg lázra! aloea vera égett bőrre! – hirdették a felirataik.

Némelyik árucikken látszott, hogy sokáig aszalódott víz alatt. A kereskedők fizettek a búvároknak, hogy felhozzák ezeket a ki nem rabolt, elárasztott házakból. Ilyen volt egy rozsdás dugóhúzó és egy megsárgult, penészes párna.

A szemközti kereskedő kizárólag lejárt gyógyszereket és töltényeket tartott. A standot egy-egy gépfegyveres nő őrizte kétfelől.

Az összes kifogott halat egy táskába tettem, amit a vállamra akasztottam, így indultunk a főutcán a csereállomás felé. Másik kezemmel Pearlt tereltem. Vörös haja olyan száraz volt, hogy szálkásra töredezett a vége. A bőre is hámlott, de nem a naptól, ehhez túl sápadt volt, hanem a skorbut kezdeti stádiumától. Több halat kell fognom, és gyümölcsre cserélnem az egészsége érdekében, határoztam el.

Egy standnál az árus elé öntöttem a halat. Fekete hajú, zömök asszonyság volt, akinek a teljes alsó fogsora hiányzott. Hosszas alkudozás után narancsot, cérnát, horgászzsinórt és lepénykenyeret adott hét halért cserébe. Miután mindezt elpakoltam, a kofa elé raktam Row fotóit, és megkérdeztem, nem látta-e a lányomat. Ő azonban csak a fejét rázta.

– Biztos benne? – kérdeztem, mert gyanúsnak találtam a lassú reakciót.

– Egyetlen itteni lányra sem hasonlít – jelentette ki vaskos tájszólásával, és hátat fordított, hogy eltegye a halat.

Pearllel elindultunk a főutcán a kikötő felé. Megnézem a hajókat, döntöttem el magamban. Ez a falu annyira népes, könnyen megeshet, hogy a kofa akkor sem látta, ha megfordult itt. Pearl meg én kézen fogva lépkedtünk, elhúzódva a kezüket felénk nyújtogató árusok elől.

– Friss citromot vegyenek! Tyúktojást! Fél furnérlemezt!

Előttem egy kislány ment; hosszú fekete haja volt, és kék ruhát viselt.

Lecövekelt a lábam, és meredten bámultam. A kék ruha akár Row-é is lehetett volna. Kasmírmintája, szegélyén a fodor, harang alakú ujja a megszólalásig hasonlított. Forogni kezdett velem a világ. Egy fickó megbökte a könyökömet, hogy vegyem meg a kenyerét, de távolról, nagyon távolról érkezett a hangja. Beleszédültem az örömbe, ahogy a gyereklányt figyeltem.

Pearlt magam után vonszolva rohanni kezdtem felé. Fel is borítottam egy gyümölcsös kordét. A kikötőben ragyogó óceán vize hirtelen kristálytisztának és üdének tűnt.

Megragadtam a kislány vállát, és magam felé penderítettem.

– Row! – kiáltottam, készen arra, hogy viszontlátom az arcát, és magamhoz ölelhetem.

De ellenséges, elutasító pofika nézett vissza rám.

– Ne merjen hozzám nyúlni! – mordult fel a kislány, és elrántotta előlem a vállát.

– Jaj, ne haragudj! – hőköltem vissza.

A lány eliszkolt mellőlem, s közben ijedten tekingetett hátra.

Csak álltam ott, a forgalmas úton, a felkavarodott porban, ami megköhögtette Pearlt.

Nem ő volt, mondtam magamban, és megpróbáltam elfogadni ezt az újfajta valóságot. Elöntött a csalódás, de legyűrtem.

– Semmi baj, majd csak megtalálod – kántáltam magamnak.

Valaki durván meglökött, s letépte vállamról a táskámat. Pearl elesett, és én is meginogtam, de aztán megfogództam egy összetákolt autógumikat áruló standban.

– Hé! – kiáltottam a főutcán eliszkoló nő után, aki egy rőfös bódé mögé bújt. Üldözőbe vettem. Átugrottam egy kiscsibével teli talicskát, és kis híján fellöktem egy sétabotos öreget.

Továbbra is futva körbe-körbe keringtem a nőt keresve. Az emberek úgy mentek el mellettem, mintha mi sem történt volna. A testek és hangok forgatagától émelyegni kezdett a gyomrom. Egy örökkévalóságnak tetszett ez a kutakodás, közben a napsütés is elhomályosult körülöttem, s a délután hosszú árnyékai tovább nyújtóztak a földön. Addig rohangáltam, míg a végén már majd összerogytam a fáradtságtól. Kirablásom közelében álltam meg. Pearl ugyanott hevert az úton, ahol elesett, az autógumis stand közelében.

Nem látott engem az emberektől és standoktól. Reszketett az álla, és úgy tartotta a kezét, mintha megsérült volna. Végig így várta elveszetten a visszatértemet. Legjobban a táskában lapuló gyümölcsöt sajnáltam, amit az ő kedvéért vásároltam. Egyedül erre lehettem büszke, ez bizonyította, hogy teszek érte valamit.

Teljesen kikészített a látványa. Ha jobban odafigyelek, nem rabolhat ki olyan könnyen az a nő, ostoroztam magam. Régebben sokkal jobban vigyáztam, újabban azonban rettentően elgyötört a veszteségem, s a bizakodás, hogy megtalálom Row-t, inkább tűnt őrültségnek, mint derűlátásnak.

Lassan az is felderengett, miért éreztem olyan ismerősnek a lány kék ruháját, miért kavart fel bennem zsigeri indulatokat. Való igaz, Row-nak ugyanilyen öltözéke volt, de Jacob nem ezt csomagolta el és vitte magukkal. A kék ruhát a hálószobaszekrényben találtam meg, napokkal az eltűnésük után. Arcomat beletemetve magamba szívtam az illatát, ujjaimmal egyre az anyagát morzsolgattam. Ezért vésődött hát ennyire a memóriámba, és nem mert Row hordta. Különben is mostanra kinőhette a régi ruhácskát, gondoltam. Az eszemmel tudomásul vettem ezt, lányom mégis ötévesként, óriási szempárjával és vékonyka, magas hangú kuncogásával maradt meg az emlékezetemben. Vajon ráismerek-e, ha egyszer majd belebotlok?

Túl sok ez nekem, döntöttem el. Túl nagy teher az állandó csalódás minden egyes csereállomáson, ahol hasztalan keresem őt. Ha boldogulni akarok Pearllel ebben a világban, csakis önmagunkra kell koncentrálnom; minden mást kizárnom figyelmem látóköréből.

Felhagytam hát Jacob és Row keresésével. Pearl többször tudakolta az okát, én pedig nem kendőztem el előle az igazságot: nem bírom tovább erővel. Úgy éreztem, hogy élnek valahol ők ketten, a lányom és az apja, mégsem értettem, miért nem hallok felőlük a megmaradt kis helységekben, amelyek épen megőrződtek a vízzel körülzárt hegyoldalakon.

Mostanság tehát céltalanul sodródtunk. Egyik napunk úgy folyt át a másikba, mint a folyó az óceánba. Éjszakai virrasztásaim során Pearl egyenletes légvételeit hallgattam. Ő volt az én egyetlen fogódzóm, amely az élethez horgonyzott. Rettegve gondoltam arra, mi lesz, ha egy napon elkap bennünket egy kalózhajó, vagy nem lesz elég hal a hálónkban, és éhezni kényszerülünk. Rémálmok gyötörtek, és nem átalltam az éjszaka közepén Pearlt is felébreszteni a simogatásommal. Ezekben a félelmekben mégis csipetnyi remény is lappangott.

A rákhálókat lezárva átvetettem őket a hajó oldalán, hadd süllyedjenek akár húsz méter mélyre. A partvonalat szemlélve fura félelem lett rajtam úrrá. A mocsaras partszakaszon sötét fű és bozót nőtt. Valamivel beljebb fák borították el a hegyoldalt. A jobbára nyárfa-, fűz- és juharcsemeték túlterjeszkedtek a régi zöldhatáron. A part hajlatát kis öböl ívelte át. Néha kereskedők kötöttek itt ki, máskor kalózok álltak lesben. Meg kellett volna győződnöm arról, hogy a sziget most elhagyatott. Szárazföldön mindig nehezebb elmenekülni, mint a vízen. Össze kellett szednem magam: szükségünk volt édesvízre, mindössze egynapi ivóvizünk volt csak.

Pearl követte a partot fürkésző tekintetemet.

– Nem látok semmi változást – mondta korholón.

Napok óta másról sem beszélt, mint egy kalóztámadásról, amelyet távolról néztünk végig. Nehéz szívvel hagytuk, hogy a szél tovavigyen minket. Pearl haragudott rám, amiért cserbenhagytam a megtámadottakat, én viszont arról győzködtem, hogy muszáj vigyáznunk magunkra. Minden észérvem ellenére éreztem azonban, hogyan zsugorodik egyre kisebbre a szívem, egészen a felismerhetetlenségig, a vízszint növekedése közepette. Mialatt a tenger lassan elöntötte a szárazföldet, a szívemben minden helyet pánik töltött ki.

– Ugyan hogyan támadhatnánk meg egy kalózhajót? Senki sem éli túl a velük való találkozást – mondtam.

– Meg se próbáltad! Téged ez nem érdekel!

– Jobban érdekel, mint gondolnád – ingattam a fejem. – Csak éppen véges az erőnk. – Nekem például minden erőtartalékom elfogyott, tehettem volna hozzá. Talán még jó is, hogy nem találtam meg Row-t, ugyan mihez kezdenék most vele.

Mivel Pearl hallgatott, ezzel zártam mondandómat:

– Jelenleg mindenki csak önmagára számíthat.

– Nem szeretlek! – mondta, és leült háttal nekem.

– Nem is kell – csattantam föl. Szorosan behunytam a szemem, és a két szemöldököm közti csontot nyomogattam.

Letelepedtem mellé, ő azonban továbbra sem fordult felém.

– Megint rosszat álmodtál? – próbáltam lágyítani a hangomon, ami azonban továbbra is bosszús maradt.

Bólintott, s kinyomta a vért a kígyó farkából a lyukba, ahol a fej helye volt.

– Nem hagyom, hogy ez történjen velünk! Együtt maradunk, soha nem szakadunk el egymástól! – szögeztem le. Kisimítottam a hajat az arcából, mire halvány mosoly jelent meg a szája sarkában.

Felálltam, és megnéztem a víztárolót; csaknem teljesen üres volt. Mindenütt víz vett minket körül, csak éppen meginni nem lehetett. Megfájdult a fejem a szomjúságtól, és a látásom is elködösült. Többnyire párás volt a levegő. Másnaponként esett is, most azonban száraz időszak köszöntött ránk. Majd hegyi patakokat kell találnunk, és vizet forralnunk, hogy iható legyen, gondoltam. Megtöltöttem Pearl kulacsát az ivóvíz maradékával, és a kezébe adtam.

Abbahagyta a játékot a lefejezett kígyóval, és meglóbálta a kulacsot.

– Minden vizedet nekem adtad.

– Már ittam – hazudtam.

Rám bámult. Láttam, hogy átlát rajtam. Eddig soha nem titkoltam el semmit előle. Nem úgy, mint önmagam elől.

Övemre erősítettem a késem, és rákászó vödreinkkel a partra úsztunk Pearllel. Aggódtam, túl nyirkos idő ez a rákoknak. Átbotorkáltunk a mocsáron, mígnem déli irányban találtunk egy szárazabb helyet, ahol volt ereje a napnak. Az iszapot errefelé kicsiny üregek tarkították. Ásni kezdtük őket uszadékfával, néhány perc múlva azonban Pearl félrelökte az uszadékfát.

– Úgysem találunk semmit – panaszolta.

– Helyes – csattantam fel. Végtagjaimat elnehezítette a fáradtság. – Menj akkor fel a hegyoldalra, hátha találsz forrást. Fűzfa környékén leled.

– Tudom, mit keressek! – Sarkon fordult, és elindult felfelé a hegyoldalra. Szegényke, imbolyogva haladt előre tengerringáshoz szokott lábával.

Tovább ástam, kupacokba halmozva az iszapot magam körül. Rákpáncélnak ütköztem, és vödörbe tettem a rákot. A hegyhajlatból a szelet és a hullámok moraját túlharsogó hangok hallatszottak. A sarkamra ülve, megfeszülő gerinccel füleltem, de már nagy csönd volt. Gyakran lepett meg a szárazföldön hasonló érzékcsalódás: dalt hallottam, nagyapát láttam, holott rég meghalt. Mintha ez a környezet visszavitt volna a múltamba, annak szereplői közé.

Előrehajoltam, és kezemmel ástam tovább az iszapot. Újabb rákpáncélt hajítottam a vödörbe hangos koppanással. Épp találtam egyet, amikor éles sikoly hasított a levegőbe. Dermedten felnéztem, és Pearlt kerestem a tekintetemmel.

2. FEJEZET

Több lépéssel odébb, a bokrok és egy meredek sziklafal előtt egy inas fickó szorította le Pearlt a hátánál fogva, kést szegezve a torkának. A lányom nem mozdult. Két karja az oldalához tapadt, nem nyúlhatott le a bokájánál hordott késhez.

A fickó arca eltorzult az indulattól. Lassan felálltam, vérem a fülemben dobolt.

– Gyere ide! – kiáltotta. Furcsán elharapta a szavakat, és megnyomta a mássalhangzókat.

– Rendben – tettem fel a kezem, jelezve, hogy semmi rosszat nem forralok, és feléjük indultam.

– Van egy hajóm – mondta az idegen. – Ti dolgoztok majd rajta. Ejtsd a földre a késed!

Pánik kerített hatalmába, miközben leoldoztam a késem, és felé dobtam. Az övébe tűzte, és foghíjas ínyét kivillantva rám vigyorgott. Bőrét vörösesbarnára égette a nap, s haja homokos csomókban meredezett a fején. Vállán tigristetoválást fedeztem fel. Gyakori szokása volt ez a kalózoknak, hogy többnyire állatokkal díszítették tagjaikat. Arra már nem emlékeztem, kiknek volt a jelképe a tigris.

– Ne féjjetek! Vigyázok maj’ rátok. Erre gyertek!

Utánuk mentem a hegyoldalban, leereszkedve az öböl felé. Durva szálú fű sebezte a bokámat, és meg-megbotlottam a kövekben. A fickó elvette a kést Pearl nyakáról, a vállát azonban továbbra is keményen markolta. A legszívesebben ölre mentem volna vele, de félő volt, hogy újra előkerül a kése. Eszembe villant, hogy a hajójára érve szívesen megszabadul majd tőlem: egy segítség is elég neki, a második úgyis csak kerékkötő.

Közben hablatyolni kezdett valamit az övéiről, akik egy telepen laknak fent északon. A fenébe kívántam a locsogását, ami megzavarta gondolataimat. Kulacs lógott le a válláról, és himbálózott a csípőjénél. Hallani véltem az ital csobbanásait. Szomjúságom nagyobb volt félelmemnél, kiszáradt szám folyadékra áhítozott, ujjaim alig várták, hogy kinyúlva lecsavarják a kupakot.

– Fontos, hogy ismét nemzeteket alkossunk – hallottam. – Fontos, hogy… megszervezzük magunkat. – A fickó karja előrelendült, mintha a semmiből húzná elő a találó kifejezést. Szemlátomást kielégítőnek is találta, mert elégedetten bólintott. – Akkor is így vót ez, amikor még barlangokban laktunk. Ha nem szerveződünk meg, mind kihalunk.

Valóban, más törzsek is igyekeztek nemzetté összeállni. Ezek szárazföldről szárazföldre hajóztak, szigeteken és kikötőkben hozva létre katonai támaszpontokat, egymásra támadva és telepeket alkotva. Többségük egyetlen hajó legénységeként kezdte, amely azután meghódított más hajókat, végezetül pedig szárazföldi közösségeket szállt meg.

Az idegen átnézett rám a válla fölött. Engedelmes, bamba tekintettel viszonoztam a pillantását. Alig egy kilométerre voltunk a saját hajónktól. A hegyhajlathoz érve sziklameredély felett haladtunk tovább. Megfordult a fejemben, hogy megragadom Pearlt, és a vízbe vetem magam vele együtt. Csak hát túl messze volt a hajónk, hogy kiússzunk hozzá a háborgó tengerben. Azt sem tudhattam, vízbe csobbannánk-e vagy szikláknak csapódnánk a part mentén.

A fickó most népe tenyészhajóiról hadovált. A nőktől elvárták, hogy évente egy gyereket szüljenek, ezzel növelve meg a kalózhajók személyzetét. Megvárták, amíg a lányoknak megjön a havi vérzésük, csak ezután kerültek tenyészhajóra. Addig a telepek tartották őket fogságban.

Halászgatás közben több ilyen tenyészhajóval találkoztam. Már a zászlójukról felismertem őket: vörös kör volt fehér alapon. Arra figyelmeztették a vízen járókat, hogy ne közelítsenek. Mivel a betegségek gyorsabban terjedtek a szárazföldön, a kalózok úgy okoskodtak, hogy a kicsinyek nagyobb biztonságban vannak a tengeren, ami legtöbbször be is bizonyosodott. Kivéve, amikor ragály tört ki egy-egy hajó fedélzetén, s ebbe csaknem mindenki belehalt. Ezek a kísértethajók addig bolyongtak a vizeken, amíg hegynek csapódva a mélybe nem süllyedtek.

– Tudom, mire gondolsz – folytatta a férfi. – Mi azonban, az Elveszett Apátok, úgy csinájjuk, ahogy kell. Nem lehet nemzetet építeni alattvalók, adók és az utóbbiak kikényszerítése nélkül. Ez aggya meg számunkra a szerveződés lehetőségét.

– Ez a te lyányod? – kérdezte később.

Meglepődtem, és megráztam a fejem.

– A parton találtam néhány éve. – Ezt azért hazudtam, mert úgy számítottam, ha nem tudja, hogy családtagok vagyunk, nem akar mindenáron elválasztani kettőnket.

– Na, ja – bólogatott a férfi. – Jól gyön az ilyen.

A hegy körül megváltozott a szél iránya. Az öbölből emberi zsivaj hallatszott fel hozzánk. A hajójukon dolgozók lármája.

– Maga hasonlít egy lyányra, akivel régebben találkoztam az egyik telepünkön – mondta az idegen.

De alig figyeltem oda. Azt fontolgattam, ha rávetném magam, hátrafeszíthetném a jobb karját, és kivehetném a kését az övtartójából.

Ő közben megsimogatta Pearl haját. Összeszorult a gyomrom. A férfi csuklójáról aranyláncon medál csüngött alá. Sötét kígyógyökérből készült, s egy darut ábrázoló véset díszítette. Row nyaklánca volt! Nagyapa faragta a számára azon a nyáron, amikor darvakat figyeltünk meg. A véset színtelen volt, csupán egy piros petty virított a szemek és a csőr között.

Megálltam mentemben.

– Ezt meg honnan szerezte? – kérdeztem. Fülemben vadul surrogott a vér, és egész testemben remegtem, mint a nyárfalevél.

Lenézett a csuklójára.

– Attól a lyánytól, akiről az előbb beszéltem. Aranyos kislyány volt. Meglepően sokáig bírta, habár nem tűnt szívós fajtának. Igyekezzünk, nem vagyok időmilliomos! – mutatott az öbölre.

Rávetettem magam, és jobb lábammal elgáncsoltam a lábfejét. Elvágódott. Könyökömet a mellkasába fúrtam, kipréselve a szuszt belőle. Kicsavartam a kést a kezéből, és a bordáinak szögeztem.

– Hol van? – kérdeztem elfúló hangon.

– Anyu… – szólt rám Pearl.

– Fordulj el! – utasítottam. – Hol van? – ismételtem meg a kérdésemet. – A kés a bordák közé, a mellhártyába hatolt.

A férfi a fogát csikorgatta, halántékán kiütött a verejték.

– A Völgyben – lihegte. – A Völgyben. – Az öböl felé villant a tekintete.

– És az apja?

Zavarodottan ráncolta a homlokát.

– Nem volt vele. Talán meghót.

– Mikor történt ez? Mikor láttad?

A férfi összeszorította a szemét.

– Nem t,'om. Úgy egy hónapja. Közvetlenül utána gyöttünk ide.

– Még ott van?

– Ott vót, amikor elmentem. Még nem vót elég idős a… – Hunyorogva próbálta visszanyerni a lélegzetét.

Majdnem kimondta, hogy a lányom még nem volt elég idős a tenyészhajóhoz.

– Bántottad?

A férfi arcán még így is elégedett mosoly suhant át, s felcsillant a szeme.

– Nem vót oka panaszra – mondta.

Markolatig döftem belé a kést, és felfele húztam, ugyanúgy, mint amikor halakat beleztem ki.

3. FEJEZET

Pearllel elvettük a férfi kulacsát, és a holttestét a szakadékba gurítottuk. A hajónk felé rohanva azon törtem a fejem, mennyi idő múlva kezdik majd keresni a társai. Jó a széljárás, hamarosan eltávolodhatunk déli irányban. Miután a Madár újabb hegylánc mögé kerül, eltűnünk szem elől.

A hajónkra visszatérve felszedtem a horgonyt. Pearl beállította a vitorlát. Sebesen szántottuk a vizet. A part egyre kisebb lett mögöttünk, én azonban továbbra is kapkodva szedtem a levegőt. A fedélzeti ponyva alá rejtőztem Pearl elől. Egész testemben reszkettem, ahogyan az a férfi is a végvonaglásában. Harcoltam már korábban is, átéltem feszült pillanatokat fegyverrel a kézben, embert azonban nem öltem. Most, hogy megtettem, olyan volt, mintha átléptem volna egy határt. Olyan világét, amelyben már jártam, de elfeledkeztem róla, és nem is akartam rá emlékezni. Magányossá tett, nem erőssé.

Három napig dél felé vitorláztunk, amíg el nem értük az Almáskertet. Lehorgonyoztam a tengerben, és Pearlre pillantottam. A hajóorrban állt, és az Almáskertet nézte.

– Nem akartam, hogy lásd – mondtam, miközben alaposan megnéztem magamnak. Nem sokat szólt hozzám az eset óta.

Vállat vont.

– Bántani akart minket. Szerinted nem kellett volna megtennem? Jó embernek tartottad? – kérdeztem.

– Csak nem tetszett, és kész. Csöppet sem tetszett! – mondta halkan, majd elgondolkozva hozzátette, és sokatmondón a szemem közé nézett: – Meghasonlott ember volt.

Valahányszor azt tudakolta, miért kegyetlen valaki, azt feleltem, meghasonlott önmagával, ezért vagdalkozik.

– Igen – morogtam.

– Megpróbáljuk megkeresni Row-t?

– Igen – szaladt ki a számon gondolkozás nélkül. Elég ok volt elképzelnem Row-t, amint veszélyben van. Nem is lehetett más választásom. Az eső is lefelé esik, nem visszafelé az egekbe.

Noha meghökkentem önmagamon, Pearlt láthatóan nem leptem meg, csupán rám nézett, és megkérdezte:

– Vajon kedvelni fog engem?

Mellé kuporodtam, és átöleltem. A hajának tengervíz- és gyömbérszaga volt, én meg beletemettem az arcomat. Törékeny kis testét ugyanolyan sebezhetőnek éreztem, mint születése éjszakáján.

– Biztos vagyok benne – mondtam.

– Jól elleszünk, ugye?

– Ragyogóan.

– Azt mondtad, mindenki egyedül van. Én nem akarok egyedül lenni! – jelentette ki.

Elszoruló szívvel öleltem magamhoz.

– Nem is leszel! – ígértem, és megcsókoltam a feje búbját.

– Tudod mit, számoljuk össze ezeket! – mutattam a fedélzeten sorakozó halas vödrökre.

Mialatt a döglött halak súlyát latolgattam a tenyeremben, egyre az járt a fejemben, hogy Row egyedül van. Részben azon gondolkodtam, mennyit érnek, részben pedig elképzeltem a lányomat magányosan valamelyik parton. Jacob talán meghalt? Vagy otthagyta? Kezem megreszketett a dühtől erre a gondolatra. Igen, ő el szokta hagyni az embereket, ez a szokása.

A lányát azonban csak nem hagyja cserben, mondtam ellent önmagamnak, mert éreztem, hogy elhatalmasodik rajtam a harag, ami évekkel Jacob távozása után is elvette az álmomat. Régen a szerelem vakított el, újabban pedig a gyűlölet. Muszáj volt rendeznem a gondolataimat, Row-ra fókuszálnom, róla meg elfeledkeznem.

Három napja, hogy újra vízre szálltunk, egyfolytában ő járt a fejemben. Valójában minden idegszálam a lányom megkeresésére összpontosított, mialatt tudatomat lekötötte a kötelek kezelése vagy a horgászzsinór behúzása, azaz azok a hétköznapi teendők, amik a földi világhoz kötöttek. Egyszerre éreztem pánikszerű döbbenetet a hírre, hogy él, és valami különös, állati nyugalmat, ahogy a hajón jártam-keltem, mintha a mostani is csak egy közönséges nap lenne.

Erről álmodoztam, ebben reménykedtem, egyúttal azonban féltem is tőle, hiszen azt jelentette, hogy muszáj lesz őt megtalálnom, és mindent megint kockára tennem ezért a vállalkozásért. Ugyan melyik anya hagyja cserben a gyermekét, ha annak szüksége van rá? Holott a tény, hogy Pearlt is magammal hurcoltam erre az útra, az ő elárulása volt. Annak a békés életnek a megtagadása, amit közösen építettünk fel.

Négy kosárba öntöttük a kifogott lazacot és laposhalat. A lazacot már a hajón felfüstöltük, a laposhal azonban friss volt, reggeli zsákmány, amivel jó vásárt csinálhattunk.

Almáskert onnan kapta a nevét, hogy a gyümölcsös két hegycsúcs közé ékelődött. Őrzői, akiknek a hegytetőkön voltak az őrtornyaik, minden tolvajt lelőttek. Reméltem, hogy legalább fél kosár almára cserélhetjük a halakat, emellett némi gabonára és magra is. Az utolsó csereállomáson mindössze három kosár halat tudtunk felajánlani, nem is kaptunk többet értük, mint az okvetlenül szükséges kötelet, olajat és lisztet. Most azt reméltem, hogy zöldségmagvakhoz jutok, és kis veteményest alakíthatok ki a fedélzeten. Egyelőre mindössze egy félig elszáradt paradicsomtővel rendelkeztünk. Reménykedtem, hogy régi barátnémmal, Beatrice-szal jobb alkut köthetek, mint bármelyik másik csereállomáson. Meredek töltés emelkedett a hegy oldalában, e tőzegpárkány szolgált kikötőhelyül. Az évek során összeeszkábált, félig a víz alá merült deszkasétány vezetett innen tovább.

Kikötöttünk, és azzal a doboznyi fém limlommal fizettük meg a vámot, amit a sekélyesben szedtem össze. A Madár a legkisebb vízi járművek közé tartozott a kikötőben, ennek ellenére masszív építésű volt. Nagyapa olyannak tervezte, hogy könnyű legyen irányítani. Egy szögletes árbóc, a kormányrúd, egy féloldalas és egy páros evező – ennyiből állt. Régi rongyokból és műanyagból összetákolt fedélzetponyva, ennek a védelmében aludtunk. Nagyapa még nebraskai udvarunkban ácsolta össze az egyszerű alkotmányt a Hatéves Árvíz idején, amikor már tudtuk, hogy a túlélés egyetlen lehetősége, ha vízre szállunk.

Születésem idejére tenger borította el a partokat szerte a világon, eredeti területének felére csökkentve le nem egy országot. Tömegek özönlöttek a szárazföld belseje felé, és hamarosan egy tűt sem lehetett leejteni Nebraskában. Senki sem tudta azonban, hogy a java még hátravan. A hatéves nagy ár egész államokat nyelt el, új Atlantisszá változtatva a nagyvárosokat.

A Hatéves Árvíz előtt gyakoriak voltak a földrengések és a cunamik. A Földet magát majd szétvetette a pusztító energia. Kezemet kinyújtva éreztem, hogyan lüktet a levegő, akár egy láthatatlan állat pulzusa. A rádión olyan rémhírek terjedtek, miszerint a tengerfenék is meghasadt, s további víztömegek szivárogtak a föld mélyéről az óceánokba. Ennek ellenére soha nem tudtuk meg teljes bizonyossággal, mi történt, mindössze azt észleltük, hogy nőttön-nőtt körülöttünk a víz, mintha hullámsírba készülne zárni bennünket.

Az emberek Százéves Vízözönnek nevezték el azt az árt, amely elnyelte a partokat. Persze nem pont száz évig tartott. Nem is tudta senki, mikor kezdődött. Jöttét nem jelezte hadüzenet, mint a háborúkét, nem kötődött hozzá pontos időpont, amit megőrizhettünk volna az emlékezetünkben. A nagyjából száz év azonban biztos eltelt. Kicsivel hosszabb időtartam, mint egy emberöltő, mert nagyapa gyakran emlegette, hogy anyja születésekor New Orleans még létezett, a halálakor azonban már nem.

Utána tömeges elvándorlás és éhséglázadások követték egymást. Anyám gyakran mesélt a nagyvárosok hanyatlásáról, az áramszolgáltatás és az internet gyakori meghibásodásáról. Indianában, Iowában, Coloradóban idegenek kopogtattak az ajtókon fáradtan, rémült tekintettel, bebocsátást kérve, cókmókjukat szorongatva.

A Százéves Vízözön vége felé a kormány a szárazföld belsejébe költözött, de így sem maradt fönt sokáig. Tizenhét éves voltam, amikor bemondta a rádió, hogy az elnök merénylet áldozata lett.

Egy hónapra rá egy átutazó bevándorlótól azt hallottuk, hogy voltaképpen él, csak a Sziklás-hegységbe menekült. Később katonai puccs állította félre a kongresszust. Ezután a teljes kormány elmenekült. Mivel a hírközlés addigra megbénult, mindent eluraltak a rémhírek. Ettől fogva nem érdekelt az egész.

Tizenkilenc éves voltam a Hatéves Árvíz kezdetekor, és épp akkor ismertem meg Jacobot. Emlékszem, mellette állva néztem végig a Fehér Ház víz alá merülését. Már csak a zászló látszott ki az árból a tetőn, az egymást követő hullámok azonban hamarosan eláztatták, és ernyedten leffegett a póznáján. Elképzeltem, milyen lehet belül az épület a festményekről lebámuló arcokkal, a folyosókra, majd innen a szobákba szivárgó, hol csöndes, hol hangosan morajló, kisebb-nagyobb patakokkal.

Utoljára a Hatéves Árvíz második évében tévéztem együtt anyámmal, ekkor már Row-t hordtam a szívem alatt. A képsor egy felfújható tutajon lebegő pasast mutatott, aki hasán whiskysüveget egyensúlyozva vigyorgott fel az égre, mialatt elsodródott egy felhőkarcoló mellett, és hányódó limlom örvénylett körülötte. Mindenki a maga módján reagál, jegyezte meg akkor az anyám.

Mint például az apám. Ő tanított meg arra, mit is jelent az árvíz. A hírközlés akadozásában már volt részem, s az ételosztó konyhák előtt veszteglő tömeg is hozzátartozott az életemhez. Egyszer azonban hatévesen hazajöttem az iskolából, mert fájt a fejem. A kertben nyitva volt a fészerajtó, s az ajtórésen át ráláttam apám himbálózó felsőtestére és lábszárára. Közelebb menve az arcára is felnéztem. Felakasztotta magát egy szarufára.

Emlékszem, hogyan futottam el sikoltozva. Minden porcikám sajgott, minden légvételem égetett. Beszaladtam a házba és anyámat kerestem, aki még nem ért haza a munkából. Mobil-összeköttetés nem működött abban a hónapban, ezért leültem a tornácunk lépcsőjére, úgy vártam rá. A szavakat keresgéltem, mivel fogadjam, de elmém irtózva hőkölt vissza a valóságtól. Azóta is sokszor előfordul, hogy tehetetlen kisgyereknek érzem magam, aki egy lépcsőn ücsörög, s a tudata olyan üres, mint egy tisztára tunkolt tányér.

Miután anyám hazatért, a konyhaasztalon majdnem teljesen üres bevásárló szatyrot találtunk. Mellette apám búcsúlevele: „Ennyi volt a boltban, bocs.”

Akkor azt hittem, jobban megértem őt, ha majd saját gyerekeim lesznek; átérzem a kétségbeesést, ami eltöltötte. Nem így történt. Még inkább meggyűlöltem.

Pearl megrángatta a kezem, és egy almás kordéra mutatott közvetlenül a kikötőn túl.

– Veszünk majd párat – bólintottam.

A falu zsivaja idáig hallatszott, tele lehetett emberrel. Pearl szorosan a közelemben maradt. Két hosszú póznára akasztottuk a halainkat, hogy könnyebb legyen a szállításuk, és elindultunk a két hegy között.

Boldog voltam, hogy ismét partra szállhattam, ám amint a tömeg körém záródott, újfajta pánik kerülgetett. Más volt ez, mint amit a hullámok hátán, tengeri magányomban éreztem; képtelen voltam gátat vetni neki. Érthető is volt, itt én voltam az idegen, nekem kellett újratanulnom ennek a csereállomásnak a szabályait, amelyek ugyanúgy állandóan változtak, mint minden hasonló helyé.

Pearl nem hányódott, mint én, egymásnak ellentmondó érzelmek, pánik és megkönnyebbülés között. Utálta a szárazföldet, egyedül azért tűrte el, mert itt foghatott csak kígyókat. Már kiskorában is így volt ezzel. Képtelen volt elaludni, mikor történetesen partra szállva töltöttük az éjszakát. Megesett, hogy elment inkább úszni, mert a hányinger kerülgette.

Utunkban egymást érték a kivágott fák csonkjai, s az aljnövényzet is sűrűn nőtt fűből és bokrokból állt. Az emberek egymásnak ütköztek jártukban: egy öreg nekiment két kenut cipelő fiatal srácnak, egy asszony meg maga előtt lökdöste a gyerekeit. Mindenki piszkos, büdös rongyokban járt. A pállott testszagtól felfordult a gyomrom. Többnyire Pearlnél idősebb fiatalokkal találkoztam a kikötőkben, Almáskert sem különbözött ettől. Ismét magas volt ugyanis a gyermekhalálozás. A verebek is az emberi faj lehetséges kimúlásáról csiripeltek, meg az esetleg szükséges szigorításokról.

Valaki a földre taszította Pearl kosarát, káromkodva szedegettem össze a halakat. Elhaladtunk a kocsma előtt, majd átvágtunk a piactéren, ahol káposzta és frissen szedett gyümölcs szaga terjengett a levegőben. A központtól távolodva deszkából ácsolt vagy nyers terméskőből rakott, fémhulladékból összeeszkábált, düledező viskók szegélyezték utunkat. Az egyik udvar földjén kisfiú ült, és halat tisztított. Nyakörvét póráz kötözte egy póznához.

A kölyök visszanézett rám. Hátán verésnyomok virítottak sötét virág gyanánt. Egy asszony állt ki a küszöbre összefont karral, és vészjóslóan méregetett.

Félrenéztem, és sietve továbbiszkoltam.

Beatrice sátra a hegy déli végében állt, pár vörösfenyő takarásában. Barátném régebben elmondta, hogy puskával védi magát a tolvajok ellen, mert néha baltacsapások riasztják fel álmából. De már csak mindössze négy tölténye maradt, közölte bizalmasan.

Pearllel leguggoltunk, és lecsúsztattuk vállunkról a rudakat.

– Itt vagy, Beatrice? – kiáltottam.

Nem kaptam választ. Már aggódni kezdtem, hogy ez már nem az ő sátra, mert elment.

– Beatrice? – szólítottam újra.

Kidugta fejét a sátornyíláson, és ránk mosolygott. Most is hátsó fonatba csavarva hordta hosszú ősz haját, nap cserzette arcán azonban elmélyültek a ráncok.

Láttunkra előreszökkent, és megölelgette Pearlt.

– Már azt sem tudtam, viszontlátlak-e valaha. – Tekintete ide-oda cikázott Pearl és köztem. Mindketten ugyanattól féltünk: ő, hogy nem jövünk többé, én, hogy valaki más foglalja el a sátrát, s barátságunk a múltba süllyed.

Engem is megölelt, aztán eltolt a vállamnál fogva, és tetőtől talpig végigmért.

– Valami megváltozott rajtad. Mi?

– Tudom, hol a lányom, Beatrice! És szükségem van a segítségedre!

4. FEJEZET

Beatrice sátránál kényelmesebb helyet nem ismertem, mióta hét éve vízre szálltunk nagyapával. A padlóként szolgáló füvet perzsaszőnyeg takarta. A sátor közepét kávézóasztalka foglalta el, oldalt pedig több paplan volt egymásra halmozva egy priccsen. Szerte a sátorban zsinegekkel, rokkákkal, üres műanyag palackokkal megrakott kosarak és vödrök álltak. Beatrice fürgén sürgölődött körülöttünk. Hosszú szürke tunikát, buggyos nadrágot és szandált viselt.

– Első az üzlet, utána dumcsizunk – mondta, és vízzel teli bádogpoharat nyomott a kezembe.

– Szóval, mit hoztál? – kémlelt a kosarainkba. – Csak halat, Myra?

– De nem csupán lazacot – feleltem. – Van itt néhány laposhal is. Szép nagy példányok. Ezt például bízvást kifilézheted, jókora darab – mutattam a legnagyobbra a halom tetején.

– Uszadékfa, fém, prém sehol!?

– Ugyan honnan szereztem volna prémet?

– Azt mondtad, a hajód megvan vagy öt méter hosszú. Tarthatnál egy-két kecskét is. Tejet adnának, később pedig az irhájukat is felhasználhatnád.

– Nem lehet lábasjószágot a tengeren tartani. Kész rémálom! Soha nem húzzák sokáig. Addig semmiképpen, hogy megelljenek, akkor pedig nem éri meg a fáradságot – mondtam, de hagytam, hadd szidjon. Szüksége volt erre. Anyai ösztön ez, szidni és vigasztalni.

Lehajolt, és válogatni kezdte a halakat.

– Könnyen kifeszíthetnél egy ponyvát a hajó fölé. Úgy nem érne annyira a nap.

Végül megegyeztünk, hogy minden halamat odaadom egy újabb bokor paradicsomért, pár vég vászonért, egy új késért és két zacskó búzacsíráért. Jobb vásárt csináltam, mint vártam, de csak Beatrice nagylelkűségének köszönhetően. Nagyapával állt jó barátságban, akinek a halála után egyre bőkezűbben bánt velem. Egyszerre éreztem hálát és bűntudatot emiatt. Noha a legtöbb csereállomáson jó halász hírében álltam, alig éltünk meg ebből Pearllel.

Beatrice most a kávézóasztalra mutatott. Leültünk mellé a földre Pearllel, ő pedig kiment, hogy tüzet gyújtson a vacsorához. Ettünk a magunkkal hozott lazacból, főtt krumpli és káposzta volt a köret, alma a desszert. Pearl az evést befejezve azonnal összekucorodott a sátor sarkában, és elaludt. Mi ketten csöndben beszélgettünk Beatrice-szal a sűrűsödő sötétben.

Teát töltött nekem, valami mentaízű gyógyitalt, a teafű a felszínen lebegett. Az volt a benyomásom, hogy mondani készül valamit, csak erőt gyűjt hozzá.

– Szóval, hol a lányod? – kérdezte végül.

– Egy Völgynek nevezett helyen. Hallottál róla?

– Csak egy ízben kereskedtem onnan jött emberrel – bólintott. – Kis település, alig néhány százan lakják, de csupán kevesen térnek vissza onnan. Túl elhagyatott, és a tenger is viharos arrafelé – nézett rám sokatmondón.

– Hol van?

– Honnan tudsz róla? Megbízhatsz ebben a közlésben? – kérdezte.

– Az Elveszett Apátok egyik kalózától hallottam. Nem hinném, hogy hazudott. Azelőtt mondta el, hogy…

Elhallgattam, és feszengeni kezdtem. Beatrice hirtelen megértette.

– Ő volt az első?

– El akart fogni engem és Pearlt.

– Akkor érdemes volt önvédelmi leckéket venned – mondta, inkább szomorúan, mint elégedetten. Vitorlázni és halászni nagyapa tanított meg, tőle pedig a harcművészetet lestem el. Nagyapa halála után a sátrát körülvevő fák között gyakoroltunk, pár mozdulatot egyszerre, miközben leutánoztam keze-lába mozgását. Késsel küzdeni az első népvándorlás idején tanult az apjától. Nem bánt velem kesztyűs kézzel. Volt, amikor felrúgott, vagy akkora erővel rántotta hátra a karomat, hogy majdnem kiszakadt a helyéről.

A tea hívogatón gőzölgött előttem, én pedig megmelengettem a kezem a forró csésze oldalán. Hiába igyekeztem úrrá lenni a feszültségemen, úgy éreztem, egy merő ideg vagyok belül.

– Nem tudnál segíteni? – kérdeztem. – Nincsenek térképeid? – Sejtettem, hogy vannak; erdőt és földet adhatott értük. Nyilván ezért is kellett puskával aludnia. A Völgyről ugyan soha nem hallottam, sok más helyről azonban igen.

Mivel hallgatott, én kezdtem el beszélni helyette:

– Nem akarod, hogy odamenjek, ugye?

– Megtanultál navigálni? – szögezte nekem a kérdést, jogosan, mert nem tudtam. Ezért is hajóztam egyik csereállomástól a másikig a Csendes-óceán partjai mentén, amelyet jól ismertem nagyapa idejéből, a közös vitorlázásokból.

– Beatrice, a lányom veszélyben van – mondtam. – Ha az Elveszett Apátok ott vannak, a Völgy mostanra telep lett. Tudod, hogy hány éves Row? Majdnem tizenhárom! Bármikor továbbadhatják valamelyik tenyészhajónak!

– Jacob biztosan megvédi. Vélhetőleg különadót fizet, hogy békén hagyják.

– A kalóz szerint nem volt vele az apja.

Beatrice az álmában összegömbölyödött Pearlre nézett, akinek béke ült az arcán. Egyik kígyója kidugta fejét a nadrágzsebéből, és elindult a lábszárán.

– És Pearl? Vele mi lesz? – kérdezte Beatrice. – Egy ilyen úton őt is elveszítheted.

Felálltam, és kiléptem a sátorból. Hűvös volt az éjszaka. Két kezembe temettem az arcomat. A legszívesebben feljajdultam volna, ehelyett ajkamba haraptam, és olyan szorosan préseltem össze a szemhéjamat, hogy fájt.

Beatrice utánam jött, és vállamra tette a kezét.

– Ha meg se próbálom… – kezdtem. Denevérszárnyak suhogtak felettünk, ahogy sötét árnyuk elsuhant a hold előtt. – Egyedül van, Beatrice! Ez az egyetlen esélyem a megmentésére! Egy tenyészhajón már nem találnám meg.

Arról hallgattam, hogy más vagyok, mint az apám. Nem hagyhatom a lányomat egy lépcsőn, amikor szüksége van rám.

– Tudom – morogta Beatrice. – Tudom! Gyere be!

Nemcsak azért kerestem fel, mert segíthet, hanem mert ő volt az egyetlen ember, aki megértett. Aki elejétől a végéig ismerte a teljes előtörténetem. Rajta kívül egy lélek sem tudta, hogyan találkoztam Jacobbal tizenkilenc évesen, amikor a Hatéves Árvíz már javában tombolt. Connecticutból költözött közénk, és megismerkedésünk napján épp almaszeleteket szárítottam a napon az elülső tornácunkon. Minden áldott nap 38ºC fölé emelkedett a hőmérséklet azon a nyáron, ezért száríthattunk gyümölcsöt, a többiből pedig lekvárt főztünk. Húsz alma felvágott szeleteit terítettem szét a tornác padlóján, csak ezután mentem be, hogy megkavarjam a tűzön fortyogó lekvárt. Reggelente egy farmernél dolgoztam a város keleti végében, délután azonban otthon voltam, s anyámnak segítettem a ház körül. Addigra már csak ritkán akadt munkája nővérként. Beteget látogatott, vagy hevenyészett klinikákon gyógyított élelmiszer fejében.

Az almaszeletek között egy pasassal találtam szembe magam a tornácon, aki már nyúlt az egyik után, hogy a zsákjába dugja.

Ahogy meglátott, megfordult, és futni kezdett, én meg utána. Csorgott az izzadság a hátamon, és égetett a tüdőm, de utolértem. Rávetettem magam, ott hemperegtünk a szomszéd gyepén. Kicsavartam kezéből a zsákját. Nem tanúsított ellenállást. Két kezét az arca elé emelte védekezésül.

– Számítottam rá, hogy gyors leszel, arra azonban nem, hogy ennyire – mondta.

– Takarodj innen! – morogtam, és fölálltam.

– A zsákomat visszakaphatnám?

– Nem – mondtam, és már fordultam is el, hogy otthagyjam.

Megnyúlt a képe, és felsóhajtott. Az volt a benyomásom, hogy hozzászokott a veszteségekhez, és jól bírja őket. Még aznap éjszaka eltöprengtem azon, hogyan lehetséges, hogy nem féltem üldözőbe venni, pedig idegen volt, és azoktól bízvást számíthattam támadásra. Valamiért előre tudtam, hogy nem fog bántani.

Egy szomszédos elhagyatott fészerben aludt azon az éjszakán. Reggel átintegetett hozzám. Nézte, hogyan gyomlálom az előkertet. Tetszett, hogy figyel; jólesett a lassú izzás, ami ezzel járt.

Néhány nap múlva hódot hozott nekem. Egy közeli folyóból fogta ki, és elém terítette.

– Így már rendben? – kérdezte.

Ezután gyakran üldögélt mellettem, mialatt én a történetei ritmusára dolgozgattam. Többnyire furcsán végződtek, öröm és bosszúság keveredett bennük.

A világomlás hozott minket össze. Nem tudom, vajon egymásba szerettünk volna az unalom és rettegés minket betöltő tökéletes keveréke nélkül. A rettegés ugyanis az izgalom testvére, ez utóbbit pedig csak egy hajszál választja el a testi szenvedélytől. Szája a nyakamon, bőröm máris verejtékben úszik, hogy a föld is megnedvesedik alattunk. A fülledt hőség pár órás szünetekkel esőt hoz, amit aztán a napsütés felszárít. Alapjáratban vadul kalapál a szívem, idegeim folyton pattanásig feszülnek.

Az egyetlen fénykép az esküvőnkről azzal az azonnali fotókat kiadó kamerával készült, melyet anyám egyik betegétől kapott. Az elülső tornácon állunk. Hasam már kerek Row miatt. Úgy hunyorgok a napsütésben, hogy nem látni a szememet. Erre is emlékszem ezekből az időkből: napfény és forróság. A forróság egy pillanatra sem hagyott alább, a világosság azonban olyan rohamosan csökkent a viharok során, mintha egy isten kapcsolgatta volna fel-le a villanyt.

Beatrice visszaterelt a sátorba, ahol visszament a priccs és egy edényekkel megrakott polc között álló íróasztalához. Papírjai között turkálva összegöngyölített térképet vet elő, amelyet szétterített előttem az asztalon. Tudtam, hogy nem tökéletesen pontos, mert ilyen nem is létezett manapság. Ennek ellenére akadtak még tengerészek, akik feltérképezték a vízből kiemelkedő fontosabb helyrajzi képződményeket.

Beatrice egy szárazföldi alakzatra mutatott a térkép felső felében.

– Ez volt Grönland. A Völgy ennek délkeleti sarkában helyezkedik el. – Szikláktól körülvett kicsiny völgyteknőt mutatott; az egészet tenger határolta. „Jéghegyek” – ez volt írva a környező vizekre. Nem csoda, hogy évek óta nem leltem meg Row-t, nem kerestem őt ilyen messze.

– A Völgyet a sziklák védelmezik az elemek tombolása és a kalózok elől, ezért lep meg, hogy az Elveszett Apátok telepet létesítettek itt. A tőlük hozzánk érkező kereskedők is elszigeteltségét és ezért biztonságos mivoltát hangsúlyozták. Mindazonáltal tényleg nehéz megközelíteni. Ez pedig a Kalózbejáró – mutatott a Labrador-tengerre.

Hallottam róla. Valóban kalózok portyáztak e viharos tengerszakaszon, kirabolva a bajba jutott hajókat vagy a halálukat lelt tengerészeket. Eddig azonban nemigen figyeltem oda a csereállomásokon a vidékről szállongó rémhírekre, mert feltételeztem, hogy soha nem vezet oda a sorsom.

– Ott tartja például több hajóját is a Fekete Liliom – folytatta Beatrice. – Úgy hírlik, hogy még többet vezényelnek fel északra.

A Fekete Liliom volt a legnagyobb kalóztársulás, flottája legalább tizenkét hajóból, ha nem éppen többől állt. E vízi járműveket vitorlákkal felszerelt teherhajók vagy rabszolgáktól hajtott bárkák alkották. A kalózok jelvénye nyulat ábrázoló nyaktetoválás volt. A csereállomásokon tömérdek rémhír keringett arról, hány helységet támadtak meg, és mekkora adót vetettek ki a telepeikre, halálra dolgoztatva a lakosságot.

– Neked ráadásul az Elveszett Apátokkal is meg kell majd küzdened – tette hozzá Beatrice.

– Ha a Völgy telep lett, az Apátok mindössze néhány őrt hagytak hátra. Azelőtt elvihetem onnan Row-t, mielőtt ők visszatérnének.

– Úgy gondolod, elbírsz velük egyedül? – vonta fel a szemöldökét Beatrice.

– Majd ki- és belopózom – dörgöltem meg a homlokomat.

– Hogyan akarsz odajutni? – kérdezte.

Az asztalra könyököltem, és tenyeremre ejtettem a homlokomat. A tea párái fölmelegítették az arcomat.

– Kifizetem a térképet – mondtam. Ólomnehéznek éreztem tagjaimat a fáradtságtól.

Szemét forgatva tolta elém.

– Nincs hajód erre az útra. Nincs semmid. És mi van, ha nincs is ott a lányod?

– Van némi kintlevőségem Harjóban. Majd abból veszek fát a hajóhoz. Navigálni is megtanulok, a szükséges eszközöket pedig beszerzem.

– Egy új hajó egy vagyonba kerül. Adósságokba vered magad. És a legénység?

– Magunk megyünk – ráztam meg a fejem.

Felsóhajtott, és ő is a fejét csóválta.

– Jaj, Myra!

Pearl mocorogni kezdett álmában. Ránéztünk Beatrice-szal, aztán egymásra. Gyöngéd és szomorú volt a pillantása, és amikor megfogta a kezem, az övén tengerkékek voltak a vénák.

5. FEJEZET

Másnap reggel Beatrice meg én a sátra előtt ültünk a fűben, és csalikat fűztünk fel zsinórokra. Ez utóbbit egy elhagyott viskóból csente el a hegyoldalon. Horog köré hurkoltam a lángvörös zsinórt. Beatrice közben arról mesélt, milyen volt az élet mielőtt a víz elárasztotta a partokat. San Franciscóban született, és még gyerek volt, amikor a családjával bemenekült a szárazföld belsejébe. Néha láttam rajta, mennyire nehezére esik felidézni a vándorlások korát megelőző emlékeit. Történetei egy sosem volt világról szóltak.

Odahallatszott hozzánk a jobb oldali szomszédok veszekedése, akik a hegyoldalba vájt, egyetlen helyiségből álló fűtetős vityillóban laktak. Beatrice az Elveszett Apátok megjelenéséről mesélt. Latin-Amerikából jöttek, zömmel a karibi térségből, valamint Közép- és Dél-Amerikából. Úgy kezdték, mint a többi kalóznépség: különböző kormányok fogadták fel őket zsoldosként a Hatéves Árvíz idején, mikor javában dúltak hazánkban a polgárháborúk. Minekutána az összes ismert ország elesett, a tengeren rendezkedtek be és terjeszkedtek.

– Még a múlt héten is tanúi voltunk Pearllel, amint egy kisebb hajót elfoglaltak a kalózok innen északra – mondtam. – Egy halászcsaládé volt. Hallottuk a sikoltásaikat, de továbbhajóztunk – hunyorogtam zavartan a csalira, és elharaptam a zsinórját. Ugyanúgy görcsbe rándultak a zsigereim, mint amikor kezemet a kormányra helyezve délnek fordítottam vitorlásunkat, hogy minél távolabb kerüljünk a sikolyoktól. Kelepcében éreztem magam ott, a nyílt tengeren, nemigen volt más választásom.

– Rossz lelkiismerettel tettem, de nem bántott annyira, mint régen – vallottam be Beatrice-nak. Kiüresedtem belül, megkeményedtem, durva és nyers lettem. Képtelen voltam bármit is érezni. Mindezt azonban már nem mondtam ki hangosan, csak magamban gondoltam.

Beatrice csak kurta hallgatás után válaszolt.

– Egyesek szerint az elkövetkező években a kalózok teljesen uralni fogják a tengereket – mondta.

Már hallottam ezt korábban is, de Beatrice szájából kellemetlenül hangzott, hiszen eddig soha nem szűrte össze a levet kétes alakokkal; nem használta ki e végnapok vámszedőit. Most azonban tovább beszélt. Egy déli csereállomáson telephely létesült a készletek védelmére és elosztására. Polgárháborúk törtek ki birtoklásukért és a meghozott rendeletek miatt, folytatta.

Némelyik kormány elfogadta a kalózok segítségét, és készségesen telepekké alakultak, melyeknek kalózkapitányok álltak az élére. A kalózok védelmet és további javakat ajánlottak fel e virágzó közösségeknek: élelmet, lopott holmit, levadászott vagy csapdába csalt állatokat. A közösségeknek azonban fizetniük kellett a védelemért. Fölös búzát az új malomból. A veteményeskert legjavát. Megesett, hogy saját embereiket küldték őrként a tenyészhajókra és telepekre. A kalózhajók telepről telepre jártak, és persze útközben is tovább fosztogattak az őrök fegyvereire támaszkodva.

Beatrice-szal folytatott beszélgetéseim minden egyes alkalommal ugyanazt a logikát követték. Ő arra buzdított, hogy költözzek a szárazföldre, én meg őt arra, hogy szálljon tengerre. Ezúttal azonban másként történt.

Beatrice mesélni kezdte, mi történt a szomszédaival az elmúlt héten. Fényes nappal kiáltásokat és üvöltözést hallott a gyeptéglatetős kalyiba felől. Két idegen állt előtte, s ordibálva egy kislányra mutogattak, aki anyja és apja között állt. Kilenc-tíz éves lehetett. Az egyik férfi ekkor előrelépett, és megragadta, majd hátracsavarta a két karját, mialatt a gyerek erejét megfeszítve igyekezett szabadulni a markából, hogy az anyjához meneküljön.

Az apa a lánya felé rontott, a másik férfi azonban gyomorszájon vágta. Kétrét görnyedt fájdalmában, mire a jövevény a földre rugdosta.

– Kérem – fogta esdeklőre az apa. – Fizetek érte! Fizetek!

Az idegen csizmája sarkával szegény ember mellkasába döfött, aki jajgatva, remegő kézzel oldalára hengeredett, kis porfelhőt kavarva maga körül.

A kislány továbbra is sikoltozva próbált szülei felé szabadulni. Az a fickó, aki az apjába rúgott, pofon ütötte, majd hátrakötötte a kezét egy kötéllel. Társa hátára hajította a kislányt, és megfordult, hogy induljon.

A lányka abbahagyta a sikoltozást, de Beatrice egy ideig még hallhatta halk pityergését, amint elhurcolták.

Egy óra múlva a falu ismét megtelt emberrel. Léptek visszhangoztak a földutakon, élénk gyerekhangok szólongatták egymást. Beatrice másik szomszédja az út átellenes oldaláról kihajolt vityillója nyitott ablakán, hogy kiakasszon száradni egy konyharuhát. Mindenki tette tovább a dolgát, mintha az előbb nem raboltak volna el egy gyereket a szüleitől.

– Valamiféle magánügy lehetett, amibe senki nem akart beavatkozni. Mondjuk, egy magántartozás kiegyenlítése – csóválta a fejét Beatrice. – Ezeknek nincs hatalmuk felettünk, de azért jobb félni, mint megijedni.

Mindkettőnknek megállt a horgokat körülkötöző keze. A horgok a napfényben csillogva pihentek az ölünkben. Beatrice akadozva kereste a szavakat.

– Ennek ellenére aggódom. Megszervezzük az ellenállást az itteniekből. Csatlakozhatnál hozzánk, segíthetnél nekünk.

– Nem csatlakozom senkihez, és nem érdekel az ellenállás! Nem maradhatok a szárazföldön, várva, hogy Pearlt elvegyék tőlem – mutattam a lányom felé, aki egyik kosarunkba dugta épp az imént elfogott kígyót. Most odajött hozzánk, és leült mellénk. Tekintete közben egyre a füvet pásztázta, újabb préda után kutatva.

– Pedig egy könyvtárat is építettek, tudod-e – mondta Beatrice halkan. Keserűség érződött a hangjában.

– Kicsodák?

– Hát az Elveszett Apátok. Az egyik andoki bázisukon, Argaliban. Ablakok és polcok is vannak benne. Régebben elkobzott könyveket gyűjtenek, de újabban lefordítottakat is. Messze földről odavonzza a népeket. Néhány barátom úgy véli, ezzel akarják kimutatni elkötelezettségüket a jövővel és a kultúrával szemben.

Megrándult a szája széle. Az árvizek előtt tanár volt. Tudtam, mennyire fontos neki a tanulás és az írott szó. Mennyire fájlalta, amikor bezárt az iskola, ahol tanított, és tanítványai szétszóródtak az országban. Arról is tudtam, hogy a kedvesét három éve gyilkolták le egy halászbárkán a kalózok. Már előtte is víziszonya volt, csak a szárazföld iránti szeretettel leplezte a fóbiáját.

– Minden jóból egy keveset – tette még hozzá.

A parton látott kalózra gondoltam, és arra, mit hallottam tőle új nemzetek születéséről, meg arról, hogy meg kell szervezni az embereket. Hallottam már ezt az érvet a kocsmákban és a csereállomásokon. Hogy a kalózok pénzével hamarabb újraépülhetne a társadalom. Hogy enélkül soha nem jutunk egyről a kettőre.

Leírtam Pearlnek, hogyan néz ki egy könyvtár.

– Tetszene egy ilyen hely? – kérdeztem tőle.

– Ugyan minek? – kérdezte. És megpróbálta csuklója köré tekerni a hevesen ágáló kígyót.

– Tanulhatnál is – mondtam.

Homlokát ráncolva igyekezett maga elé képzelni a helyet.

– Mármint ott?

Újra meg újra összekülönböztünk ezen. Fogalma sem volt arról, mi az, amit én olyan fájdalmasan hiányolok. Hogyan is hiányozhatott volna neki?

Nem csupán a dolgok elvesztése volt nyomasztó, de az is, hogy már nem is vágytunk rájuk. Legalább az utóbbit kellene megőriznünk magunkban, gondoltam. Lehet azonban, hogy egy ilyen világba születve már semmit sem kíván az ember, akárcsak a lányom.

Beatrice végleg elhallgatott. Miután elkészültünk a csalikkal, bementem a sátrába, hogy összepakoljak. Vászonzsákba raktam a gabonamagvakat, amit egy vödör mélyére süllyesztettem. A paradicsombokor egy kosárba került. Körbebugyoláltam egy takaróval, Beatrice ajándékával. Row-ra gondoltam. Magam elé képzeltem hátrakötözött csuklóval, amint elhallgattatják vagy semmibe veszik a kiáltásait. Megborzongtam.