A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Grann: The Lost City of Z (Doubleday, New York)

Fordította Bihari György

A szövegbe részlet formájában illesztett művek közül Italo Calvino: Láthatatlan városok című művéből Karsai Lucia; Shakespeare Othello című tragédiájából Kardos László; S. T. Coleridge Kubla Kán című verséből Szabó Lőrinc fordításában idézünk.

A borító Raden Saleh Javanese Jungle (1860 körül) című festményének felhasználásával készült.

Térképek: David Cain

Copyright © 2005, 2009 by David Grann

Published by arrangement with The Robbins Office, Inc.

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Hungarian translation © Bihari György, 2009

Hungarian translation © Bihari György jogutóda, 2025

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Könyvkiadó, 2025

Borítókép © Hulton Fine Art Collection/ Heritage Images via Getty Images

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Kötetterv: Szász Julianna

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-656-123-9

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A rettenthetetlen Kyrának

Időnként csupán egy röpke pillanatra van szükségem az össze nem illő tájképben, pillanatnyi fellobbanásra a ködben, a sokaságban egymásnak ütköző két járókelő szóváltására, és hiszem, hogy ebből kiindulva darabról darabra össze tudom rakni a tökéletes várost. …Ha azt mondom neked, hogy a város, amely felé tartok, nem folyamatosan létezik a térben és az időben, mert hol szétszóródik, hol összesűrűsödik,

nem szabad azt hinned,

hogy a kutatást abbahagyhatod.

ITALO CALVINO: Láthatatlan városok

TARTALOM

ELŐSZÓ

1 VISSZATÉRÜNK

2 AZ ELTŰNÉS

3 A KERESÉS ELKEZDŐDIK

4 REJTETT KINCS

5 FEHÉR FOLTOK A TÉRKÉPEN

6 A TANÍTVÁNY

7 ŰRHAJÓS FAGYLALT ÉS TALPBETÉTES SPORTZOKNI

8 AMAZÓNIÁBAN

9 TITKOS IRATOK

10 A ZÖLD POKOL

11 A HALOTT LÓ TÁBOR

12 AZ ISTENEK KEZÉBEN

13 VÁLTSÁGDÍJ

14 A Z-ÜGY

15 ELDORÁDÓ

16 A BEZÁRT DOBOZ

17 AZ EGÉSZ VILÁG MEGŐRÜLT

18 TUDOMÁNYOS MEGSZÁLLOTTSÁG

19 VÁRATLAN NYOM

20 NEM KELL FÉLNI

21 AZ UTOLSÓ SZEMTANÚ

22 ÉLVE VAGY HOLTAN

23 AZ EZREDES CSONTJAI

24 A MÁSIK VILÁG

25 Z

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A FORRÁSOKRÓL BŐVEBBEN

AJÁNLOTT IRODALOM

A SZERZŐRŐL

KÉPMELLÉKELT

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

Elővettem a térképet a farzsebemből. Nyirkos és gyűrött volt, a vonalak, amelyekkel megjelöltem eddigi utamat, mostanra elhalványodtak. Bámultam a jelzéseimet, remélve, hogy kifelé vezetnek az Amazonas-medencéből, nem pedig befelé.

A „Z” betű még mindig látszott a térkép közepén. Még mindig nem annyira jelzésnek, inkább gúnyolódásnak, bolondériám újabb tanúbizonyságának tűnt.

Mindig tárgyilagos riporternek tekintettem magam, aki érzelmileg nem keveredik bele a saját történeteibe. Miközben mások belelovallják magukat lázas rögeszméikbe, én igyekeztem láthatatlan tanú és kísérő lenni. Meggyőztem magam, hogy ezért utaztam több mint 16 000 kilométert New Yorktól Londonon át a Xingu folyóig, amely az Amazonas leghosszabb mellékfolyója, ezért töltöttem hónapokat azzal, hogy elolvassak sok száz oldalt viktoriánus naplókból és levelekből, ezért hagytam ott a feleségemet és egyéves fiamat, ezért kötöttem még egy életbiztosítást.

Azt mondtam magamnak, hogy én csak följegyzem, milyen végzetes megszállottság hajtotta a tudósok és kalandorok nemzedékeit, akik meg akarták fejteni „a huszadik századi felfedezések történetének legnagyobb rejtélyét”, mármint meg akarták találni Z elveszett városát. Hitték, hogy a város utcahálózatával, hídjaival és templomaival ott rejtőzik valahol az Amazonas-medencében, a világ legnagyobb őserdejében. A repülőgépek és műholdak korában az utolsó fehér foltok egyike maradt ez a vidék, amely évszázadokon át kísértette a földrajztudósokat, régészeket, birodalomépítőket, kincsvadászokat és filozófusokat. Amikor az európaiak a tizenhatodik században megérkeztek Dél-Amerikába, szentül hitték, hogy a dzsungelben rálelnek Eldorádó tündöklő királyságára. Később azonban sok tudós úgy vélekedett, hogy ennyire ellenséges környezetben, ahol a talaj alig alkalmas a földművelésre, a moszkitók halálos betegségeket terjesztenek, az erdő lombsátra alatt ragadozók ólálkodnak, nem fejlődhetett ki magasabb fejlettségi szintű civilizáció.

A vidéket szűzi ősvadonnak tekintették, olyan helynek, amilyennek Thomas Hobbes leírja a természet állapotát: „nincs művészet; nincs irodalom; nincs társadalom; és ami a legrosszabb, nincs szabadulás a félelemtől és az erőszakos halál veszedelmétől”.{1} Az Amazonas könyörtelen feltételei érvként szolgáltak az emberi fejlődés környezeti meghatározottságának elméletéhez. Eszerint, még ha néhány korai embernek sikerült is életben maradnia a föld eme legkeményebb vidékén, közösségük ritkán emelkedhetett a primitív törzsi társadalomnál magasabb szintre. Más szavakkal: a társadalom a földrajz foglya. Így ha Z-t megtalálják ebben a látszólag lakhatatlan környezetben, akkor az több, mint egy Eldorádó-szerű aranybánya, több, mint intellektuális érdekesség; ahogy a Los Angeles Times egyik cikke kifejtette, ez az esemény szó szerint „új fejezetet nyit az emberiség történelmében”.{2}

Csaknem egy évszázadon keresztül a kutatók mindent feláldoztak – még az életüket is –, hogy megtalálják Z városát. A civilizáció keresésének, a kutatás közben eltűnt számtalan embernek a története lepipálja még Arthur Conan Doyle és Rider Haggard viktoriánus kalandregényeit is – bár ők történetesen mindketten írtak a Z utáni hajszáról. Időnként emlékeztetnem kell magamat, hogy ebben a történetben minden igaz: egy filmsztárt tényleg elraboltak az indiánok; ettek embert; voltak romok, titkos térképek és kémek; sok felfedező éhen halt, vagy betegségek, vadállatok, mérgezett nyilak végeztek velük; a kalandorok és a halál kockajátékában a Kolumbusz előtti Amerika értelmezése, megértése volt a tét.

De most, miközben a gyűrött térképet tanulmányoztam, mindez nem számított. Fölnéztem a fák és liánok zöld bozótjára, a csípős legyekre, amelyek vért fakasztottak a bőrömből. Elvesztettem a vezetőmet. Nem volt se ételem, se vizem. Visszatettem a térképet a zsebembe, és tovább vergődtem, igyekeztem rátalálni egy kivezető útra, miközben ágak csapkodták arcomat. Most valami mozdult a fák között. Ki van ott? – kiáltottam. Választ nem kaptam. Egy alak cikázott át az ágak között, aztán egy másik. Közeledtek, és én először kérdeztem meg magamtól: Mi az ördögöt keresek én itt?

1
VISSZATÉRÜNK

Egy hideg napon, 1925 januárjában egy magas, disztingvált úriember sietett a New Jersey-i Hoboken kikötőben a Rióba tartó S. S. Vauban, egy 500 méter hosszú óceánjáró felé. A férfi ötvenhét éves, majd két méter magas volt, karján kötélként dagadtak az izmok. Bár a haja gyérült, a bajuszát pedig ezüst szálak szőtték át, olyan jó egészségi állapotnak örvendett, hogy képes volt akár napokon át gyalogolni úgyszólván pihenés és evés nélkül. Az orra elferdült, mint az ökölvívóké, és volt valami vadság a megjelenésében, különösen a tekintetében. Egymáshoz közel ülő két szeme vastag szemöldök alól kémlelte a világot. Még a családja sem tudta biztosan a szeme színét, némelyek kéknek látták, mások szürkének. Viszont úgyszólván mindenkit, aki találkozott vele, megdöbbentett tekintetének intenzitása. Látnoki nézése van – mondták egyesek. Gyakran fényképezték lovaglócsizmában, Stetson kalapban, vállán puskával, de még öltönyben, nyakkendőben, a szokásos borosta nélkül is fölismerte a kikötői sokadalom. Ő volt a világhírű Percy Harrison Fawcett ezredes.

Az utolsó volt azoknak a viktoriánus felfedezőknek a sorában, akik egyetlen machetével, egy iránytűvel és a céltudatosság csaknem isteni elhivatottságával elindultak, hogy feltárják a térkép utolsó fehér foltjait.{3} Fawcett kalandjai csaknem két évtizede igézték meg az emberek képzeletét: hogy a külvilágtól elszakadva miképpen élte túl a dél-amerikai vadonokat; hogyan esett olyan harcosok fogságába, akik közül sokan még sosem láttak fehér embert; hogyan küzdött meg a pirájákkal, az elektromos angolnákkal, jaguárokkal, krokodilokkal, vérszívó denevérekkel és anakondákkal, amelyek csaknem összeroppantották; hogyan hozott térképeket olyan területekről, ahonnan korábban egyetlen expedíció sem tért vissza. „Az Amazonas David Livingstone-ja” névvel tisztelték meg; emberfölöttien szívós embernek tartották, némely kollégája egyenesen azt állította, hogy Fawcett a halállal szemben is immunis. Egy amerikai felfedező vasakaratú, kimeríthetetlen erőforrásokkal rendelkező, félelmet nem ismerő férfiként jellemezte;{4} egy másik azt mondta: „mindenkinél többet tud gyalogolni, kóborolni és felfedezni”.{5} A londoni Geographical Journal, területének szaktekintélye azt írta 1953-ban: „Fawcett egy korszak végét jelentette. Akár az utolsó magányos felfedezőnek is nevezhetjük. A repülőgép, a rádió, a szervezett, sok pénzzel megalapozott expedíciók ideje még nem jött el. Ő volt a hős, aki magányosan küzd meg az őserdővel.”{6}

1916-ban V. György egyetértésével a Brit Királyi Földrajzi Társaság aranyéremmel tüntette ki „a Dél-Amerika feltérképezésében játszott szerepéért”. Amikor pár évente csonttá aszottan, piszkosan előbukkant az őserdőből, tudósok és korának nagy szellemei összegyűltek a Társaság nagytermében, hogy meghallgassák. Köztük volt Sir Arthur Conan Doyle,{7} akiről azt tartják, hogy Fawcett élményei alapján írta meg 1912-ben Elveszett világ című regényét, amelyben a felfedezők Dél-Amerikában eltűnnek az ismeretlenben,{8} és egy távoli fennsíkon olyan földet találnak, ahol a kihalástól megmenekült dinoszauruszok élnek.

Mikor Fawcett ezen a januári napon fölment a hajópallón, kísértetiesen emlékeztetett a könyv egyik főszereplőjére, Lord John Roxtonra: „Volt benne valami III. Napóleonból, valami Don Quijotéból és ismét valami az angol vidéki úriemberből… A hangja szelíd, a viselkedése higgadt, ám kék szemének csillogása mögött vad indulatok és könyörtelen elszántság lappangott, annál félelmetesebben, mert rövid pórázon tartotta őket.”{9}

Fawcett egyetlen korábbi expedíciója sem volt fogható ahhoz, amire éppen készült. Alig tudta leplezni türelmetlenségét, ahogy beállt az S. S. Vauban utasainak sorába. A világ legjobbjaként reklámozott hajó a Lamport & Holt cég elit V osztályába tartozott.{10} A németek az első világháborúban a társaság számos óceánjáróját süllyesztették el, de ez megmaradt: testét tengeri só csíkozta, az elegáns fehér fedélzet fölött a csíkos kéményből füst gomolygott az ég felé. T-Fordok hozták az utasokat a rakpartra, ahonnan kézikocsis rakodómunkások hordták föl a poggyászt a hajóra. A férfi utasok többnyire selyem nyakkendőt és keménykalapot, az asszonyok bundát és tollas kalapot viseltek, mintha valamiféle társadalmi eseményre készülnének, és bizonyos értelemben így is volt: a fényűző óceánjárók utaslistáját közzétették a pletykarovatokban, és a fiatal lányok kívánatos facér férfiak után kutatva böngészték őket.

Fawcett előretolakodott a felszerelésével. Bőröndjei tömve voltak fegyverekkel, konzervvel, tejporral, fáklyákkal és kézzel kovácsolt machetékkel. Vitt magával a kutatáshoz szükséges eszközöket is: egy szextánst, egy kronométert, hogy meghatározhassa a hosszúsági és szélességi fokot, egy barométert a légköri nyomás méréséhez és egy glicerines iránytűt, amely elfért a zsebében. Mindent sok-sok év tapasztalata alapján választott ki; még a ruhák is könnyű, szakításálló gabardinból készültek. Látott embereket meghalni azért, mert nem vettek észre valami látszólag jelentéktelen dolgot: egy elszakadt ruhát vagy egy túl szorosra fűzött cipőt.

Fawcett az Amazonas-medencébe készült, amely csaknem akkora, mint az Egyesült Államok szárazföldi területe, hogy megtegye a század nagy fölfedezését{11} – megtaláljon egy elveszett civilizációt. Addigra a világ nagy részét feltárták, föllebbentették róla a varázslat fátylát, de az Amazonas ugyanolyan rejtélyes maradt, mint a hold sötét oldala. Sir John Scott Keltie, a Királyi Földrajzi Társaság volt titkára, korának egyik legismertebb földrajztudósa mondta: „Hogy ott mi van, azt nem tudja senki.”{12}

Amióta Francisco de Orellana és spanyol konkvisztádorai 1542-ben leereszkedtek az Amazonason, talán nincs is még egy vidék, amely ilyen mértékben felkorbácsolta volna a képzeletet, vagy ilyen erővel csábította volna a halálba az embereket. Gaspar de Carvajal dominikánus szerzetes, aki elkísérte Orellanát, megörökítette az őserdőben élő női harcosokat, akik a mesés görög amazonokra emlékeztették. Fél évszázaddal később Sir Walter Raleigh azt írja az indiánokról, hogy „a szemük a vállukon, a szájuk pedig a mellük közepén van”,{13} ezt a legendát Shakespeare is beleszőtte Othello című tragédiájába:

Sorjában mind el kellett mondanom,

S az egymást faló kannibálokat,

Az emberhússal élőket s akiknek

A hónuk alatt nő fejük.

Ami ezen a tájon valóban létezett – többméteres kígyók, disznó méretű rágcsálók – éppen eléggé meghaladta a képzeletet, hogy a további túlzásokat is el lehessen hinni. Valamennyi látomás közül a legvarázslatosabb Eldorádó volt. Raleigh állítása szerint a konkvisztádorok az indiánoktól hallottak egy királyságról, amely annyira gazdag aranyban, hogy lakói porrá zúzzák a nemesfémet, és „üres nádszálakkal ráfújják meztelen testükre, hogy tetőtől talpig ragyogjanak tőle”.{14}

Kivétel nélkül minden expedíció, amely elindult Eldorádó keresésére, katasztrófába fulladt. Carvajal, akinek csapata fel akarta kutatni a királyságot, ezt írja naplójában: „Az ínség olyan súlyos [állapotába] jutottunk, hogy semmi mást nem ettünk, csakis bőrt, öveket, cipőtalpakat, bizonyos növényekkel összefőzve, aminek következtében olyannyira legyengültünk, hogy nem bírtunk állva maradni.”{15} Egyedül ezen az expedíción körülbelül 4000 ember halt meg az éhség és a betegségek következtében, továbbá a területüket védő indiánok mérgezett nyilaitól. Más, Eldorádóba indult expedíciók tagjai egymást ették meg. Sok felfedező megőrült. 1561-ben így kiáltott a tébolyult Lope de Aguirre, aki embereivel véres utat hagyott maga után: „Isten talán azt gondolja, hogy csak azért, mert esik, nem fogom… elpusztítani a világot?”{16} Aguirre még a saját gyermekét is leszúrta, azt súgva neki: „Ajánljad Isten kezébe lelkedet, lányom, mert most megöllek téged.”{17} A spanyol koronának végül sereget kellett küldeni a megállítására, de Aguirre előbb még megüzente a királynak: „Esküszöm neked, Király, keresztényi szavamra mondom, hogy ha 100 000 katona érkezik is, távozni egy se fog. A jelentések hamisak: nincs azon a folyón semmi, csak kétségbeesés.”{18} Aguirrét fellázadt társai ölték meg végül. A testét négyfelé vágták, és a spanyol hatóságok vaskalitkában mutogatták „Isten haragjának” a fejét. Ennek ellenére az expedíciók még három évszázadon át folytatták a kutatást, amíg a Joseph Conrad tollára méltó halál és szenvedés után a legtöbb régész arra a következtetésre nem jutott, hogy Eldorádó nem több káprázatnál.

Fawcett azonban biztosra vette, hogy az Amazonas-medencében egy mesés királyság volt, márpedig őt nem lehetett sem szerencselovagnak, sem holdkórosnak nevezni. A tudomány embere volt, aki éveket töltött azzal, hogy bizonyítékokat gyűjtsön, amelyek alátámasztották állítását: műtárgyakat ásott ki, vésett köveket tanulmányozott, kikérdezte a törzseket. Miután ádáz csatákat vívott a kételkedőkkel, pénzforrásokhoz jutott a legnagyobb tiszteletnek örvendő intézményektől, beleértve a Királyi Földrajzi Társaságot, az Amerikai Földrajzi Társaságot és az Amerikai Indián Múzeumot. Az újságok arról cikkeztek, hogy Fawcett hamarosan meglepetést szerez a világnak. Az Atlanta Constitution kijelentette: „Talán a legkockázatosabb és biztosan a leglátványosabb kaland, amelybe konzervatív tudományos testületek támogatásával egy ismert tudós valaha is belevágott.”{19}

Fawcett arra a következtetésre jutott, hogy egy ősi magaskultúra népe még mindig ott él az Amazonas-medencében, és civilizációjuk olyan régi és fejlett, hogy felfedezésük mindörökre megváltoztatná az Amerikáról kialakult nyugati véleményt. Ezt az elveszett világot Z városának keresztelte el. „Az általam »Z-nek« nevezett központ egy völgyben található… amely nagyjából tíz mérföld széles. A város a közepén épült egy magaslaton. Domborúra kiképzett kőúton lehet megközelíteni – állította korábban Fawcett. – A házak alacsonyak, ablaktalanok, és áll ott egy piramis alakú templom.”{20}

A Hudson túlpartjáról érkezett manhattani riporterek kérdéseket kiabáltak a hobokeni rakparton, hátha megtudják, hol van Z. Az első világháború technikai borzalmai után, a rohamos városiasodás és iparosítás közepette kevés esemény keltette föl ennyire a világ érdeklődését. „Azóta, hogy Ponce de León az Örök Ifjúság Forrását keresve keresztülvágott az ismeretlen Floridán… nem volt még ennél csábítóbb kaland!”{21} – lelkendezett egy újság.

Fawcett örült a figyelemnek, ahogy egyik barátjához írta, de óvatosan válaszolgatott. Tudta, hogy legfőbb versenytársa, Alexander Hamilton Rice, a kimeríthetetlen forrásokkal rendelkező multimilliomos amerikai orvos, már meg is érkezett példátlanul gazdag felszerelésével az őserdőbe. Fawcett rettegett a lehetőségtől, hogy dr. Rice találja meg Z-t. Sok-sok éve ő is láthatta, amint Robert Falcon Scott, egyik kollégája a Királyi Földrajzi Társaságnál elindult felfedezni a Déli-sarkot, és abban a tudatban kellett halálra fagynia, hogy norvég versenytársa, Roald Amundsen harminchárom nappal megelőzte. Egy levélben, amelyet nem sokkal azelőtt küldött a Királyi Földrajzi Társaságnak, Fawcett azt írta: „Nem mondhatok el mindent, amit tudok, még a helyet sem adhatom meg, mert ezek a dolgok kiszivárognak, és semmi sem lehet keserűbb élmény annál, mint ha egy úttörő fölfedezi, hogy életének koronáját elragadták előle.”{22}

Attól is félt, hogy ha föltárja útjának részleteit, és mások is megpróbálják fölfedezni Z-t, vagy esetleg őt kívánják megmenteni, az számtalan halálesettel járhat. Nem sokkal azelőtt egy 1400 fegyveresből álló expedíció tűnt el ugyanazon a környéken. Egy hírügynökségi jelentés közölte a világgal: „A Fawcett-expedíció… olyan földre készül behatolni, ahonnan még senki nem tért vissza.” Fawcett, aki a legnehezebben megközelíthető vidékekre is el akart jutni, nem szándékozott csónakon utazni, mint más felfedezők: ő gyalog tervezett átvágni az őserdőn. A Királyi Földrajzi Társaság figyelmeztetett mindenkit, hogy Fawcett „az egyetlen élő földrajztudós, aki sikeresen megkísérelhet”{23} egy ilyen expedíciót, és „reménytelen bárki ember számára, hogy a nyomdokaiba lépjen.”{24} Nem sokkal azelőtt, hogy Angliát elhagyta, bizalmasan bevallotta kisebbik fiának, Briannek: „Ha az én tapasztalatommal sem vagyok képes ezt véghez vinni, mások számára nem sok remény marad.”{25}

Őszintén elmondta a zajongó riportereknek, hogy csak egy kis expedíciónak lehet némi esélye a túlélésre, az könnyebben talál magának élelmet a vidéken, és nem jelent fenyegetést az ellenséges indiánok számára. Közölte, hogy az expedíció „nem fog felderítő csapatként nagyzolni, nem viszi magával teherhordók hadát, vezetőket, málhás állatokat. Az ilyen túlsúlyos expedíciók sehova sem vezetnek; a civilizáció peremén kóvályogva lubickolnak a közfigyelemben. Ahol a valódi őserdő kezdődik, onnan a teherhordók nem mennek tovább, mert félnek a vadaktól. Az állatoknak nem venni hasznukat a legelők hiánya, a rovarok és denevérek támadása miatt. Nincsenek vezetők, mert azt a vidéket senki nem ismeri. Az a lényeg, hogy a fölszerelést a minimumra kell csökkenteni, és mindent az expedíció tagjainak kell vinniük, bízva abban, hogy akad köztük, aki képes barátságot kötni a különböző törzsekkel.”{26} Később hozzátette: „Mindenféle megpróbáltatást el kell majd szenvednünk… Kellő idegi és testi-lelki ellenállásra kell szert tennünk, mert az ilyen körülmények közé került emberek gyakran hamarabb adják föl a küzdelmet szellemileg, mint testileg.”{27}

Fawcett mindössze két embert vitt magával: huszonegy éves fiát, Jacket és annak legjobb barátját, Raleigh Rimellt. Noha még sosem jártak efféle expedíción, Fawcett úgy vélte, tökéletesen alkalmasak a küldetésre: kemények, lojálisak, és barátságuk folytán valószínűtlen, hogy akár több hónapi elszigeteltség és szenvedés után is összetűzzenek, és egymást zaklassák{28} – vagy, ami az ilyen expedíciókon mindennapos, föllázadjanak. Jack, ahogy Brian öccse leírta, „apjuk szakasztott mása volt”,{29} magas, hihetetlenül egészséges, aszketikus. Egyikük sem dohányzott, és nem is ivott. Jack „két méter magas volt, csontjain nem volt más, csakis színtiszta izom, és borzadt a testi elkorcsosulás három fő okozójától: az alkoholtól, a dohánytól és a szabados élettől”,{30} írta Brian. Fawcett ezredes, aki a szigorú viktoriánus erkölcsi törvények szerint élt, kicsit másképp fogalmazott: „Makulátlan, érintetlen úgy lelkileg, mint testileg.”{31}

Jack, aki gyerekkora óta szerette volna elkísérni apját egy expedícióra, éveket töltött a felkészüléssel. Súlyt emelt, szigorú diétát tartott, elsajátította a portugál nyelvet, és megtanult a csillagok alapján tájékozódni. Csakhogy nem ismerte az igazi nélkülözést. Áttetszően fehér bőre, puha bajusza, sima barna haja elárulta, hogy hiányzik belőle apja keménysége. Divatos ruháiban sokkal inkább filmsztárnak tűnt – a remélt diadalmas visszatérés után éppen ez szeretett volna lenni.

Raleigh, noha alacsonyabb volt nála, majdnem két méter magasra nőtt, izmos atléta volt. „Kiváló fizikum” – mondta Fawcett a Királyi Földrajzi Társaságban.{32} Apja, a Királyi Haditengerészet sebésze 1917-ben rákban halt meg, amikor Raleigh tizenöt éves volt. A vásottan jókedvű Raleigh, akinek sötét haja feltűnően cakkos vonalban nőtt ki a homlokából, olyan bajuszt viselt, mint a Mississippi-gőzösök hazárdjátékosai. „Született bohóc – írta Brian Fawcett –, tökéletes társ a komoly Jack mellé.”{33} A két fiú úgyszólván elválaszthatatlan volt devonshire-i közös gyermekkoruk óta, amikor Seaton környékén együtt bicikliztek, vagy puskával lövöldöztek a levegőbe. Jack így írt a Fawcett család egyik barátjának: „Most szállunk hajóra Raleigh Rimell-lel, aki éppen olyan lelkes, mint én… Ő az egyetlen jó barátom. Már hétévesen ismertem, azóta többé-kevésbé mindig együtt mászkáltunk. A szó minden értelmében tisztességes és becsületes. Úgy ismerem, mint a tenyeremet.”{34}

Ahogy a két izgatott fiatalember a fedélzetre lépett, ropogós fehér egyenruhába öltözött pincérek tucatjait pillantották meg, akik táviratokkal és búcsúkosarakkal futkostak a folyosókon. Egyikük, gondosan kikerülve a tat felőli szállásokat, ahol a fedélközi utasok laktak, a hajó közepén, a hajócsavarok zúgásától távol eső első osztályú kabinokhoz vezette a felfedezőket. A körülmények kevéssé emlékeztettek azokra, amelyek Fawcett két évtizeddel korábbi, első dél-amerikai útjait jellemezték, vagy Charles Dickensét Amerikába, aki azt írta, hogy kabinja „a legnagyobb mértékben használhatatlan, teljesen reménytelen és tökéletesen nevetséges doboz”. (Dickens azt is hozzátette, hogy az ebédlő egy „ablakokkal ellátott halottas hintóra” hasonlított.{35}) Ekkor viszont már minden a turisták új nemzedékének kényelmét szolgálta – a közönséges utazókét, mint Fawcett mondta lenézően, akiknek kevés fogalmuk van a „helyekről, amelyek manapság nagy kitartást és önfeláldozást követelnek azoktól, akiknek fizikai szükségük szembenézni a veszélyekkel”. Az első osztályú, egyágyas kabinokban folyó víz volt, az ökörszemablakok beengedték a napfényt és a friss levegőt, a mennyezeten elektromos ventilátorok forogtak. A hajó ismertetője azzal ajánlgatta szolgáltatásait, hogy az S. S. Vauban „modern szellőztető berendezése tökéletes légmozgást biztosít”, cáfolva „azt a benyomást, hogy egy utazás a trópusokra vagy azokon keresztül szükségszerűen kényelmetlenséggel jár”.{36}

Fawcett, mint sok más viktoriánus felfedező, hivatásos amatőr volt, aki azon felül, hogy kinevezte magát földrajztudósnak és régésznek, tehetséges művész is volt – tusrajzait kiállították a Brit Királyi Akadémiában – és hajóépítő: ő találta föl a „hal formájú ívet”, amely több csomóval növelte a vízi járművek sebességét. Noha szívesen utazott tengeren, azt írta feleségének, Ninának, aki legkitartóbb támogatója volt, férje távollétei alatt pedig Fawcett szóvivője, hogy az S. S. Vauban és az utazás meglehetősen fárasztó: alig várja, hogy az őserdőben legyen.

Jack és Raleigh közben lelkes felderítéseket végzett a hajó útvesztőjében, a fényűző szalonok és társalgók között. Az egyik sarok mögött feltárult egy boltíves mennyezetű, márványoszlopos csarnok. Túl a másikon fekete nyakkendős pincérek szolgálták fel a sült báránybordát, és töltögették a bort a fehér damasztabrosszal leterített asztaloknál, és a teremben zenekar játszott. A hajón még tornaterem is volt, ahol a fiatalemberek edzhettek az útra.

Jack és Raleigh már nem voltak névtelen ifjak, hanem ahogy az újságok magasztalták őket, „vakmerő, törhetetlen gerincű angolok”, akik természetesen mindketten Sir Lancelotra emlékeztettek. Híres emberek hívták meg őket az asztalukhoz, hosszú szipkából cigarettázó nők, mint Fawcett ezredes fogalmazott, leplezetlenül arcátlan pillantásokat lövelltek feléjük. Jack, úgy tűnik, nem tudott bánni a nőkkel, akik neki éppolyan rejtélyesek és távoliak voltak, mint Z. Raleigh viszont hamarosan flörtölni kezdett egy lánnyal.

Fawcett tudta, hogy Jacknek és Raleigh-nek az expedíció egyelőre nem több képzeletbeli hőstettnél. New Yorkban a fiatalemberek élvezték a folyamatos diadalmenetet: az éjszakákat a Waldorf-Astoria szállodában, ahol az utolsó estén a város előkelőségei és tudósai búcsúztatták őket az Aranyteremben; a Camp Fire Club és a National Arts Club pohárköszöntőit; a rövid tartózkodást Ellis Islanden (a bevándorlási hivatal egyik tisztviselője följegyezte, hogy társaságuk egyik tagja sem „ateista”, „bigámista”, „anarchista” vagy „torz alkatú”); a filmszínházakat, amelyeket Jack éjjel-nappal látogatott.

Fawcett sokéves felfedező munkával edzette az állóképességét, Jacknek és Raleigh-nek viszont elsőre kellett bizonyítaniuk. Fawcettnek mégsem voltak kétségei a sikert illetőleg. Naplójába ezt írta: „Jacknek megvannak a kellő adottságai…” – És azt jósolta: – „Elég fiatal ahhoz, hogy mindenhez alkalmazkodjék, és néhány hónapnyi utazás kellő módon megkeményíti. Ha rám hasonlít, nem fogja megkapni a különböző nyavalyákat és betegségeket… és azt hiszem, veszély esetén nem fog hiányozni belőle a bátorság.” Ugyanennyire bízott Raleigh-ben is, aki csaknem úgy felnézett Jackre, ahogy a barátja az apjára. „Raleigh bárhova követi Jacket”, jegyezte föl Fawcett.{37}

A legénység kiabálni kezdett: „Mindenki a fedélzetre! A hajó mindjárt indul.” A kapitány sípja végigsüvített a kikötőn, a hajó nyikorogva-zihálva távolodni kezdett a rakparttól. Fawcett látta Manhattan körvonalait, a Metropolitan Life Insurance Towert, amely valaha a világ legmagasabb épülete volt, a Woolworth Buildinget, amely addigra már meghaladta – a nagyváros izzott a fényektől, mintha valaki minden csillagot idegyűjtött volna. A Jack és Raleigh között álló Fawcett odakiáltott a rakparton álló újságíróknak: „Visszatérünk, és magunkkal hozzuk, amit fölfedezünk!”{38}

2
AZ ELTŰNÉS

Milyen álnok tud lenni az Amazonas!

Csermelyként indul útnak a világ leghatalmasabb folyama, amely nagyobb a Nílusnál és a Gangesznél, nagyobb a Mississippinél és Kína minden folyamánál. 5170 méteres magasságban, felhők között és hóban buggyan föl kristálytiszta vize egy andoki sziklahasadékból. Itt még nem lehet megkülönböztetni az Andokban fakadó számtalan csermelytől, amelyeknek némelyike a nyugati oldalon zuhan alá, hogy onnan 80 kilométerre beletorkolljon a Csendes-óceánba, míg mások, köztük ez is, a keleti szirteken száguldanak lefelé, hogy egy látszólag lehetetlen útra induljanak az Atlanti-óceánhoz, ami nagyobb távolság, mint amely New Yorkot választja el Párizstól. Ilyen magasságban a levegő túl hideg ahhoz, hogy dzsungel nőhessen, vagy nagy számban élhessenek ragadozók. Mégis ez az a hely, ahol az Amazonas megszületik.{39}

A forrástól gyorsan ereszkedik lefelé. Miközben egyre sebesebb lesz a sodra, sok száz erecske csatlakozik hozzá, a legtöbb olyan apró, hogy neve sincs. 2310 méterrel lejjebb elér egy völgyhöz, ahol először villan meg a zöld szín. Hamarosan nagyobb patakok torkollnak bele. Tajtékozva rohan a lenti síkságok irányába: még mindig több mint 4000 kilométert kell megtennie, hogy elérje az óceánt. Megállíthatatlan, akárcsak az őserdő, amely az egyenlítői hőség és az esőzés következtében fokozatosan elnyeli a folyópartot. Ebben a vége nincs vadonban él a legtöbb állatfaj. Itt mutatkozik meg először igaz valójában a folyó – ez az Amazonas.

De még most sem az, aminek látszik. Kelet felé kanyarodik, belép egy hatalmas területre, amelynek olyan a formája, mint egy lapos tálnak, és mivel az Amazonas a medence fenekén folyik, beletorkollik Dél-Amerika folyóvizeinek legalább 40 százaléka, a Kolumbiában, Venezuelában, Bolíviában és Ecuadorban eredő távoli vizek, és ezek még hatalmasabbra hizlalják az Amazonast. Helyenként már százméteres a mélysége, többé nincs szüksége rá, hogy rohanjon, a saját tempójában hódítja meg a vidéket. Tovakígyózik a Rio Negro, a Rio Madeira mellett; aztán következik a Tapajós és a Xingu, a két legnagyobb déli mellékfolyó; átkarolja a Marajót, a Svájcnál nagyobb szigetet, végül, 5600 kilométer és ezer mellékfolyó vizének összegyűjtése után az Amazonas 280 kilométer széles torkolattal ömlik az Atlanti-óceánba. Ami szerény erecskének indult, az most másodpercenként 219 000 köbméter vizet zúdít a tengerbe – a Nílus vízhozamának hatvanszorosát. Az Amazonas vize olyan messzire behatol a tengerbe, hogy 1500-ban Vicente Pinzón, spanyol parancsnok, korábban Kolumbusz kísérője a brazil partoktól több kilométerre elvitorlázva fedezte föl ezt a folyamot, amelyet Mar Dulcénak, Édes-tengernek keresztelt el.

Ezen a vidéken kutatni mindig nehéz, ám novemberben, az esős évszak kezdetén gyakorlatilag járhatatlan. Hullámok – köztük az óránként huszonnégy kilométeres sebességgel haladó havi dagályhullám, a pororoca vagy „Nagy Morajlás” – ostromolják a partot. Belémnél az Amazonas gyakran négy métert emelkedik; Iquitosnál hat métert; Óbidosnál tizenkét métert. A Madeira, az Amazonas leghosszabb mellékfolyója képes ennél nagyobb áradásra is, szintje több mint huszonegy métert is nőhet. Több hónapnyi áradás után ezek és más folyók valósággal kirobbannak a medrükből, rázúdulnak az erdőkre, kimossák a növényeket és sziklákat, a déli medence valóságos beltenger lesz, olyan, mint amilyen évmilliókkal ezelőtt volt. Azután előbukkan a nap, és kiégeti a tájat. A talaj megrepedezik, mintha a föld rengett volna. A mocsarak elpárolognak, a piráják csapdába esnek a kiszáradó pocsolyákban, ahol egymást falják fel. A lápokból mező lesz; a szigetekből dombok.

Így érkezik meg emberemlékezet óta a száraz évszak az Amazonas déli medencéjébe. Így volt ez 1996 júniusában is, amikor brazil tudósok és kalandorok egy csoportja elindult az őserdőbe. Percy Fawcett ezredes nyomait keresték, aki Jack fiával és Raleigh Rimell-lel együtt több mint hetven évvel korábban tűnt el.

Az expedíciót egy negyvenkét éves brazil bankár, James Lynch vezette. Miután egy riporter szóba hozta előtte Fawcettet, mindent elolvasott a témával kapcsolatban, amihez hozzáfért.{40} Megtudta, hogy az ezredes eltűnése 1925-ben – a modern idők egyik leghíresebb eltűnése, ahogy egy megfigyelő nevezte{41} – megrendítette a világot. Öt hónapon át Fawcett pecsétes, gyűrött üzeneteket küldött, amelyeket indián futárok vittek át az őserdőn (ez már önmagában kész csoda), hogy a távírógépek lekopogják, és gyakorlatilag minden földrészen kinyomtassák őket; egyik korai példája volt ez a világméretű sztorinak, amikor afrikaiak, ázsiaiak, európaiak, ausztráliaiak és amerikaiak figyeltek ugyanarra a távoli eseményre. Az expedíció, ahogy egy újság írta: „Minden gyermek figyelmét fölkeltette, aki valaha is álmodott fölfedezetlen területekről.”{42}

Azután elmaradtak a hírek. Mint Lynch az olvasmányaiból megtudta, Fawcett előre figyelmeztetett mindenkit, hogy talán hónapokig sem fog kapcsolatba kerülni a világgal, de eltelt egy év, aztán kettő, és a közvélemény érdeklődése egyre nőtt. Indiánok fogságában lenne Fawcett és a két fiatalember? Éhen haltak? Annyira megbabonázta őket Z, hogy nem tértek vissza? A szalonokban és kocsmákban viták dúltak; legfelsőbb kormányszinteken zajlottak a táviratváltások. Rádiójátékokat, regényeket – állítólag Evelyn Waugh Egy marék por című könyvére is hatott Fawcett története{43} –, verseket, dokumentumjátékokat, filmeket, bélyegeket, meséket, képregényeket, balladákat, színdarabokat, múzeumi kiállításokat szenteltek az ügynek. 1933-ban egy utazó író leszögezte: „Annyi legenda nőtt ki a témából, hogy létrehozta a folklór új, önálló ágát.” Fawcett helyet kapott a felfedezések évkönyveiben, nem azzal, amit fölfedezett a világból, hanem azzal, amit eltitkolt. Megesküdött rá, hogy övé lesz az évszázad nagy fölfedezése – ehelyett megteremtette a 20. századi felfedezések történetének legnagyobb rejtélyét.{44}

Lynch igencsak elcsodálkozott, amikor azt is megtudta, hogy egész sor tudós, felfedező és kalandor vágott neki az őserdőnek, akik meg akarták találni a Fawcett-csoportot, és bizonyítékot akartak hozni Z létezéséről. 1955 februárjában a The New York Times azt írta, hogy Fawcett eltűnése több kutatáshoz vezetett, „mint ahány a mesés Eldorádót kereste évszázadokon át”.{45} Egyes csoportokat elpusztított az éhezés, a betegségek, vagy reményvesztetten tértek vissza; másokat indián harcosok öltek meg. Egyes kalandorok, akik Fawcettet akarták megtalálni, ugyanúgy eltűntek az erdőben, amelyet az utazók régóta elkereszteltek „zöld pokolnak”. Mivel sok kutató minden hírverést mellőzve vágott bele a kalandba, nincs megbízható statisztika azok számáról, akik meghaltak. Egy új keletű becslés szerint legalább százra rúg az áldozatok száma.

Ám Lynchre nem jellemző a megfontolatlanság. A magas, vékony, kék szemű férfi, akinek fehér bőre könnyen leégett a napon, a São Pauló-i Chase bankban dolgozott. Nős volt, két gyermek apja. Amikor harmincéves lett, elfogta a nyughatatlanság, napokra eltűnt az Amazonas-medencében. Idegtépő kalandtúraversenyeken vett részt: egyszer hetvenkét órán át gyalogolt alvás nélkül, átkelt egy szakadék fölött egy szál kötélen.

– Az ötlet az volt, hogy igyekszem magam testileg és lelkileg kimeríteni, és megfigyelni, miképpen reagálok ilyen körülmények között – mondta Lynch, és hozzátette: – Némelyik ember megtörik, én azonban mindig találtam valamit, ami egy kicsit feldobott.

Lynch több volt közönséges kalandornál. Őt azok a vállalkozások vonzották, amelyek egyszerre igényeltek szellemi és testi erőfeszítést. Azt remélte, ő járhatja be a világ valamely kevéssé ismert szegletét; gyakran hónapokat töltött a könyvtárban valamilyen téma után kutatva. Elment az Amazonas forrásához, a bolíviai sivatagban pedig megtalált egy mennonita{46} települést. De olyan esettel, mint Fawcetté, sosem találkozott.

A korábbi kutatók nemcsak azt nem nyomozhatták ki, hogy mi lett a Fawcett-csoport sorsa – minden eltűnés önmagában is rejtély –, de egyik sem járhatott a végére annak, amit Lynch a legnagyobb titoknak tekintett: Z létezésének. Lynch megtudta, hogy eltérően más elveszett kutatóktól – például Amelia Earharttól, aki 1937-ben tűnt el, amikor megkísérelte körberepülni a Földet – Fawcett mindent elkövetett, hogy ne lehessen megtalálni. Olyan titokban tartotta az útját, hogy még a felesége, Nina előtt is elhallgatta a legfontosabb részleteket. Lynch előásta a régi újságok beszámolóit, de azokban vajmi kevés használható nyomot talált. Ekkor rábukkant az Exploration Fawcett című könyv – magyarul A Mato Grosso titka címmel jelent meg – szamárfüles példányára, amely a felfedező néhány írását tartalmazta. Ezeket Fawcett életben maradt fia, Brian adta ki 1953-ban. (Ernest Hemingwaynek is volt belőle egy példány a könyvespolcán.) A könyvben volt egy célzás az ezredes utolsó útjára. Fawcett ezek szerint maga mondta: „Utunk a Halott Ló táborból indul, ahol a lovam 1921-ben elpusztult.{47} Ez a déli szélesség 11° 43´-én és a nyugati hosszúság 54° 35´-én található.” Bár ez csupán a kiindulópont lehetett, Lynch föltette saját GPS-ére, és kapott egy pontot az Amazonas déli medencéjében, a Mato Grosso – jelentése „sűrű erdő” – államban, amely nagyobb, mint Franciaország és Nagy-Britannia együttvéve. Aki a Halott Ló táborba akart menni, annak az Amazonas legvadabb őserdején kellett átvágnia, ráadásul olyan területen, amelyet ádáz elszántsággal védtek a vadonban rejtőző bennszülött törzsek.

Megvalósíthatatlan feladatnak tűnt. Ám miközben Lynch a pénzügyi táblázatokat böngészte, felmerült benne a gondolat: Mi van, ha Z csakugyan létezik? Mi van, ha az őserdő egy ilyen helyet rejt? A brazíliai kormány becslése szerint még ma is legalább hatvan olyan indián törzs van, amelyek sosem kerültek kapcsolatba a külvilággal.{48} „Ezek az erdők… szinte az egyetlen pontját jelentik a Földnek, ahol az őslakos népek az emberiség többi részétől elszigetelten élhetnek”,{49} írta John Hemming, a brazíliai indiánok történetének kiváló ismerője, a Királyi Földrajzi Társaság korábbi elnöke. Sydney Possuelo, az indián törzsek védelmére hivatott bizottság tagja így beszél ezekről a csoportokról: „Senki nem tudja biztosan, hogy kik, hol és hányan vannak, és milyen nyelven beszélnek.”{50} 2006-ban Kolumbiában a Nukak-Makú nomád törzs tagjai előjöttek az Amazonas-medencéből, és bejelentették, hogy hajlandók csatlakozni a modern világhoz, de nem tudták, hogy Kolumbia egy ország, és megkérdezték, vajon „a repülőgépek valami láthatatlan úton haladnak-e a fejük fölött.”{51}

Egy éjszaka, amikor Lynch képtelen volt elaludni, bement korábbi expedíciói térképeivel és emléktárgyaival zsúfolt dolgozószobájába. Fawcettről szóló írásai között átfutotta azt a figyelmeztetést, amelyet az ezredes a fiának írt: „Ha minden tapasztalatommal sem vagyok képes ezt véghez vinni, mások számára nem sok remény marad.” Lynchet ezek a szavak nem riasztották vissza, inkább még jobban feltüzelték. „Mennem kell!” – mondta feleségének.

Hamarosan társa is akadt René Delmotte brazil mérnök személyében, akivel egy kalandtúraversenyen találkozott. Hónapokig tanulmányozták az Amazonasról készült műholdas felvételeket, és pontosították útvonalukat. Lynch a legjobb fölszerelést szerezte be: turbófeltöltéses dzsipeket defektmentes kerekekkel, rádió adó-vevőket, rövidhullámú rádiókat és generátorokat. Fawcetthez hasonlóan Lynchnek is voltak tapasztalatai a hajótervezésben, és egy hajóépítővel közösen két, egyenként nyolc méter hosszú alumínium vízi járművet készített, amelynek a merülése olyan csekély volt, hogy mocsarakban is lehetett használni őket. A gyógyszerkészlet, amelyet magával vitt, legalább tucatnyi kígyó marására tartalmazott ellenmérget.

A csapatot ugyanilyen gondosan válogatta össze. Beszervezett két szerelőt, akik az összes eszközt meg tudták javítani, ezenfelül két veterán terepjárósofőrt. Ugyancsak fölvette a csapatba dr. Daniel Muñozt, az ismert antropológust, aki 1985-ben segített azonosítani a szökött náci Josef Mengele földi maradványait, és képes lesz megerősíteni bármilyen, a Fawcett-csoport által hátrahagyott tárgy valódiságát, legyen az övcsat, csontmaradvány vagy golyó.

Noha Fawcett figyelmeztetett rá, hogy a népes expedíciók csakis szerencsétlenül járhatnak, a csapat hamarosan tizenhat fősre duzzadt.{52} És még ezenkívül is volt valaki, aki jönni akart: Lynch tizenhat éves fia, ifj. James Lynch. A bozontos barna hajú, nagy barna szemű, kisportolt és az apjánál izmosabb fiatalember már részt vett egy expedíción, és jól viselte a megpróbáltatásokat. Így tehát Lynch hajlandó volt magával vinni a fiát, csakúgy mint annak idején Fawcett.

A csapat az Amazonas-medence déli határán, Cuiabában, Mato Grosso állam fővárosában gyülekezett, Lynch pólókat osztott ki a résztvevők között, amelyeket maga csináltatott: a pólókra mintát nyomatott, melyen lábnyomok vezettek az őserdőbe. Angliában a Daily Mail a következő szalagcímmel írt az expedícióról: „KÖZEL JÁRUNK AHHOZ, HOGY MEGOLDÓDJÉK PERCY FAWCETT EZREDES ELTŰNÉSÉNEK REJTÉLYE?” A csapat napokon át utazott az Amazonas medencéjének tüskebokroktól fuldokló, kátyús földútjain. Az erdő egyre sűrűbb lett, ifj. James az ablakhoz nyomta az arcát. Amikor letörölte a párát az üvegről, a magasban dús lombmennyezetet pillantott meg, amelynek résein benyilazott a napsugár, megmutatta a sárga szárnyú pillangókat és az arapapagájokat. Egyszer észrevett egy sárban félig eltemetett, két méter hosszú kígyót, amelynek mély horpadás volt a két szeme között. Jararaca – mondta az apja. Lándzsakígyó volt, Amerika egyik legmérgesebb kígyófajtája – a jararaca harapásától az áldozat szeme, szája vérezni kezd, a teste, ahogy egy biológus megfogalmazta, „ízenként válik élettelenné”.{53} Lynch megkerülte a kígyót, miközben a motor bömbölésétől a többi állat, élükön a bőgőmajmokkal, felmenekült a lombkoronába; csak a moszkitók maradtak, amelyek úgy lebegtek a járművek felett, mintha őriznék őket.

Többszöri megállás és táborverés után az expedíció egy tisztásra érkezett a Xingu mentén, ahol Lynch megpróbálta leolvasni a GPS adatait.

– Mi az? – kérdezte egyik útitársa.

Lynch feszülten bámulta a képernyőn megjelenő koordinátákat.

– Nem vagyunk messze attól a helytől, amelyet Fawcett utoljára látott – felelte.

A tisztásról induló ösvényeket indák és liánok hálója függönyözte el, ezért Lynch úgy döntött, csónakkal mennek tovább. A csapat több tagját utasította, hogy forduljanak vissza a legnehezebb berendezésekkel; ha találnak helyet, ahol egy kis gép le tud ereszkedni, akkor rádión közlik a koordinátákat, így a berendezéseket légi úton lehet odaszállítani.

A csapat többi tagja, köztük ifj. James, vízre bocsátották a két csónakot, és lefelé indultak a Xingun. Tüskés páfrányok, buriti pálmák, repkények, mirtuszok között repítették őket az áramlatok – a két parton végtelenbe nyúló, buja vegetáció kísérte őket. Kevéssel napnyugta előtt Lynch éppen be akart fordulni egy újabb kanyarba, amikor mintha látott volna valamit a távolabbi parton. Följebb tolta kalapja karimáját. Az ágak rései közül több szempár meredt rá. Szólt embereinek, hogy állítsák le a motorokat; egy hang sem hallatszott. Ahogy a csónakok partra sodródtak, Lynch és emberei kiugrottak a lábuk alatt csikorgó homokra. Abban a pillanatban indiánok – fülcimpájukban tündöklő aratollakat viselő, meztelen férfiak – bukkantak elő az erdőből. Előlépett egy hatalmas izomzatú férfi, aki fekete karikákat festett a szeme köré. A portugál nyelvet törve beszélő, így tolmácsként szolgáló indiánok szerint ő volt a kuikuro törzs főnöke. Lynch szólt embereinek, hogy vegyék elő ajándékaikat: gyöngyöket, cukorkát, gyufát. A főnök, aki láthatólag örült, engedélyt adott az expedíciónak, hogy tábort verjen a kuikuro falu mellett, és a közeli tisztáson leszállhasson egy légcsavaros gép.

Éjjel, elalvás előtt ifj. James azon tűnődött, hogy vajon Jack Fawcett hasonló helyen feküdt-e, és hasonló csodálatos dolgokat látott-e. A nap másnap hajnalban ébresztette. Bedugta fejét az apja sátrába.

– Boldog születésnapot, papa! – mondta. Lynch el is felejtette, hogy aznap van a születésnapja. Negyvenkét éves volt.

Később a kuikurók lehívták Lynchet és fiát a közeli lagúnába, ahol ötvenkilós teknősök mellett fürödtek. Lynch meghallotta a repülőgép hangját, amely akkor ereszkedett le az emberek és a felszerelése maradékával. Az expedíció végre összeállt.

Pár perc múlva egy kuikuro érkezett futva az ösvényen, és az anyanyelvén ordított. A kuikurók kirontottak a vízből.

– Mi történt? – kérdezte Lynch portugálul.

– Baj – felelte egy kuikuro.

Az indiánok futni kezdtek a falu felé, Lynch és fia követték őket. Ágak csapkodták az arcukat. Amikor megérkeztek, odajött hozzájuk az expedíció egyik tagja.

– Mi van itt? – kérdezte Lynch.

– Körülvették a táborunkat.

Lynch látta, hogy több mint két tucat indián férfi rohan feléjük, feltehetőleg a szomszédos törzsekből. Ők is meghallották az érkező gép zúgását. Több indián testét fekete és vörös festékcsíkok borították. Kétméteres nyílvesszőkkel, íjakkal, ódon flintákkal és lándzsákkal voltak felfegyverezve. Lynch öt embere az érkező gép felé futott. A pilóta még a fülkében ült, az öt ember beugrott mellé, noha a gépet négy emberre tervezték. Ráüvöltöttek a pilótára, hogy induljon, ő azonban nem értette, mit akarnak. Azután kinézett az ablakon és látta, hogy indiánok szaladnak feléje, lövésre emelt íjakkal. Ahogy a pilóta beindította a motort, az indiánok belekapaszkodtak a gép szárnyába, és igyekeztek a földön tartani a gépet. A pilóta, aki aggódott, hogy a repülőgép súlya veszélyesen megnő, mindent kidobott az ablakon, ami a keze ügyébe került – ruhát, papírt –, amelyeket szétszórt a propeller szele. A gép végigzúgott az ideiglenes kifutón, ugrált, bömbölt, kanyargott a fák között. Az indiánok csak akkor engedték el, amikor a kerekek elszakadtak a földtől.

Lynch figyelte, ahogy a gép eltűnik a kavargó vörös porban. Egy tetőtől talpig befestett fiatal indián, aki a támadást vezette, a bordunát, az ellenséges harcosok fejének szétzúzására szolgáló, 130 centiméter hosszú bunkót suhogtatva odaállt Lynch elé, majd őt és csoportjának tizenkét megmaradt tagját leterelte az apró csónakokhoz.

– Hova visztek? – kérdezte Lynch.

– A foglyaink vagytok örökre – felelte a fiatalember.

Ifj. James a nyakában lógó keresztet babrálta. Lynchnek az volt a meggyőződése, hogy nem is igazi az a kaland, amiben saját szavaival élve, „valami pocsékság” nem történik. De erre nem számított. Nem volt B terve, sem tapasztalata, amelyhez folyamodhatott volna. Még fegyver sem volt nála.

Megszorította a fia kezét:

– Akármi történjék – suttogta –, semmit ne csinálj, amíg nem szólok.

A csónakok a főágról egy keskenyebb mellékágba kanyarodtak. Miközben befelé utaztak az őserdőbe, Lynch a környezetet figyelte, a kristálytiszta vízben úszkáló szivárványszínű halakat, az egyre sűrűbb növényzetet, és úgy találta, hogy még sosem látott ehhez foghatóan gyönyörű helyet.

3
A KERESÉS ELKEZDŐDIK

Úgy tanultuk, hogy minden kalandnak romantikus indoka van. A magam részéről még most sem tudom megindokolni, hogy én miért indultam el.

Tisztázzuk: nem vagyok felfedező, sem kalandor. Nem mászok hegyet, nem vadászok. Még táborozni sem szeretek. Még a 170 centiméteres magasságot sem érem el, nemsokára betöltöm a negyvenet, a derekam vastagodik, fekete hajam ritkul. Keratoconus betegségben szenvedek – ez a szem elváltozása, amely miatt éjszaka rosszul látok. Borzalmas az irányérzékem, hajlamos vagyok elfelejteni, hol járok a metrón, és lekésem a megállót Brooklynban. Szeretem az újságokat, a készételt, az izgalmas sporteseményeket (TiVón{54} rögzítve), és a jól feltekert légkondicionálást. Amikor naponta választanom kellett, hogy két emeletet másszak föl a lakásomig, vagy lifttel menjek, mindig a lift győz.

De egészen más a helyzet, ha egy történeten dolgozom. Fiatalkorom óta vonzottak a rejtélyek, a kalandos mesék, amelyeket Rider Haggard „megragadónak” nevez. Emlékezetem szerint az első történeteket Monya nagyapámról hallottam. Akkortájt hetvenéves volt, Parkinson-kórtól szenvedett, reszketve ült a tornácunkon a connecticuti Westportban, és kifejezéstelen arccal bámulta a látóhatárt. Nagyanyám közben Monya kalandjairól mesélt. Elmondta, hogy orosz szőrmekereskedő és a National Geographic szabadúszó fényképésze volt, az 1920-as években egyike a kevés nyugati fotósnak, akiket beengedtek Kína és Tibet különböző részeibe. (Némelyik rokonunk szerint kém volt, noha sosem találtunk olyan bizonyítékot, amely alátámasztotta volna ezt az elméletet.) Nagyanyám elmesélte, hogy kevéssel az esküvőjük előtt Monya Indiába ment valamilyen értékes szőrmékért. Hetek teltek el, egy szó üzenet sem érkezett. Végül egy gyűrött borítékot hozott a posta. Nem volt benne semmi más, csak egy maszatos fénykép: Monya maláriától szenvedve, elkínzottan, sápadtan hever egy szúnyogháló alatt. Végül csak visszatért, de mivel még mindig lábadozott, az esküvőt a kórházban tartották meg.

– Akkor már tudtam, hogy beleestem – mondta nagyanyám. Elmesélte, hogy Monya hivatásos motorversenyző lett, és amikor kétkedően sandítottam rá, szétbontott egy zsebkendőt, és megmutatta az egyik aranyérmét. Egyszer, miután Afganisztánban bundákat vásárolt, a Haibár hágón hajtott motorbiciklivel, amelynek oldalkocsijában egy barátja ült, és a fékje éppen ekkor romlott el.

– A motorbicikli kormányozhatatlanul pörgött, a nagyapád elbúcsúzott a barátjától – emlékezett a nagyanyám. – Ekkor Monya észrevett néhány embert, akik az utat javították; mellettük hatalmas földhalom magasodott, ő pedig nekivezette a motort. Nagyapád és a barátja belecsapódtak a földhalomba. Pár csontjuk tört, ennél rosszabb nem történt. Ez természetesen nem akadályozta meg nagyapádat abban, hogy ismét motorra szálljon.

Számomra ezekben a kalandokban a főszereplő volt a legdöbbenetesebb. Én csak öregemberként ismertem nagyapámat, aki addigra már alig bírt járni. Minél többet mesélt a nagyanyám róla, annál jobban érdekeltek a részletek, amelyek segítettek a személyisége megértésében; de volt valami Monyában, ami gyanúm szerint a nagyanyám figyelmét is elkerülte.

– Ez Monya! – és legyintett.

Amikor riporter lettem, az olyan történetek vonzottak, amelyek magukkal ragadják az embert. A ’90-es években kongresszusi tudósítóként dolgoztam, de rendszeresen letértem a kitűzött útról, és inkább olyan történeteket kerestem, amelyekben szélhámosok, gengszterek és kémek szerepelnek. Noha úgy tűnt, mintha cikkeim között nem lenne kapcsolat, egy közös szál mégis összekötötte őket: a megszállottság. Hétköznapi emberek rendkívüli dolgokat hajtanak végre, olyanokat, amelyeket mi sosem mernénk megtenni, mert valamilyen ötlet megfogan az agyukban, és annyira átszövi a gondolkodásukat, hogy végül fölemészti őket.

Mindig azt hittem, hogy az ilyesfajta emberek iránti érdeklődésem pusztán hivatásomból fakad: ők dobják meg a példányszámot. De időnként elbizonytalanodom, nem hasonlítok-e rájuk jobban, mint hinni szeretném. Riportot készíteni azt jelenti, hogy végeérhetetlenül szimatolok a részletek után abban a reményben, hogy valami rejtett igazságra bukkanok. Ha valamilyen történeten dolgozom, a feleségem bosszúságára hajlamos vagyok minden másról megfeledkezni. Megfeledkezem a számláim kifizetéséről vagy a borotválkozásról. Nem váltom olyan sűrűn a ruhámat, mint kellene. Még olyasmit is megkockáztatok, amit máskülönben soha: alagútfúrókkal mászkálok sok tucat méternyire Manhattan utcái alatt, mint valami keszonmunkás, vagy kis hajón utazom egy óriástintahal-vadásszal egy heves viharban. Miután visszatértem a hajóútról, anyám azt mondta:

– Tudod, emlékeztetsz a nagyapádra.

2004-ben, miközben egy Conan Doyle-szakértő halálának részleteit kutattam, véletlenül rábukkantam egy megjegyzésre, amely szerint Fawcett személyének ihlető szerepe volt Az elveszett világ megszületésében. Ahogy tovább olvastam róla, egyre jobban érdekelt Z fantasztikus ötlete: hogy az Amazonas-medencében létezhet egy bonyolult civilizáció és annak hatalmas építményei. Gyanítom, másokhoz hasonlóan, erről a területről nekem is a szétszóródott, kőkorszaki szinten élő törzsek jutottak az eszembe – ami nem csupán a kalandorok történeteinek és a hollywoodi filmeknek, hanem a tudósok beszámolóinak is köszönhető.

A környezetvédők gyakran úgy festik le Amazóniát, mint szűz őserdőt, amelyet a favágók és utazók nem túl régi betolakodása előtt nem gyalázott meg az emberi kéz. Ezenfelül számos régész és földrajztudós amellett érvelt, hogy a vidék feltételei olyanok, mint a sarkvidéké, lehetetlenné teszik azt a népszaporulatot, amely egy bonyolultabb társadalomhoz szükséges, ahol van munkamegosztás, politikai hierarchia, ismerik a törzsfőnöki és királyi intézmény fogalmát.{55} A Smithsonian Intézet tudósa, Betty Meggers az Amazonas-medence talán legbefolyásosabb régészének számít. 1971-ben kelt híres összegzése szerint ez a vidék „hamis Éden”, olyan hely, amely fantasztikus növény- és állatvilága dacára sem kedvez az emberi életnek.{56} Az esők, az áradások, a gyilkos napsütés kiszívja az alapvető tápanyagokat a talajból, ami lehetetlenné teszi a nagyobb mértékű mezőgazdaságot. Meggers és más tudósok ehhez hozzáteszik, hogy az ilyen kegyetlen életfeltételek legföljebb apró, vándorló törzsek számára teszik lehetővé a túlélést. Meggers azt írja, hogy mivel a föld ilyen kevés táplálékot nyújt, a törzseknek akkor is szükségük van a népességszabályozáshoz „kulturális pótlékokra” – beleértve saját tagjaik megölését –, ha sikerül is kiegyensúlyozniuk az éhezés és betegségek miatti népességfogyást. Némelyik törzsnél megölik a gyermekeket, a betegeket magukra hagyják az erdőben, szokás a vérbosszú és a hadviselés. Az 1970-es években Claudio Villas Boas, az amazóniai indiánok egyik legnagyobb védelmezője azt mondta egy riporternek:

„Ez itt őserdő, és egy torzszülött gyerek megölése vagy a család nélküli emberek magukra hagyása elengedhetetlen lehet a törzs túléléséhez. Csak most szörnyülködünk ezeken a szokásokon, amikor az őserdő eltűnőben van, és törvényeik elveszítik értelmüket.”{57}

Mint Charles Mann írja 1491 című könyvében, Allan R. Holmberg antropológus segített meghonosítani azt a népszerű és tudományos nézetet, hogy az amazóniai indiánok primitívek.{58} Holmberg az 1940-es évek elején Bolíviában tanulmányozta a sironó törzset, akiket a világ kulturálisan legelmaradottabb embereinek ír le; annyira lefoglalja őket az élelemszerzés, hogy nem teremtettek vallást, művészetet, nem készítenek ruhákat, nem háziasítottak állatokat, nincs állandó szállásuk, nem ismerik a kereskedelmet, az utakat, és képtelenek háromnál tovább számolni. „Nem képesek megjegyezni az időt – teszi hozzá Holmberg –, és semmilyen naptár nem létezik náluk.” A sironók még a „szerelem” fogalmát sem ismerik. Vagyis, vonja le a következtetést Holmberg, „megmaradtak a nyers természeti állapotban”.{59} Meggers szerint egy összetettebb civilizáció ereszkedett le az Andokból, és elvándorolt a Marajó-szigetre, az Amazonas torkolatához, csak azért, hogy szétessen, és lassan elpusztuljon. Röviden, az Amazonas a civilizáció számára halálos csapda.{60}

Kutatásaim során fölfedeztem, hogy az antropológusok és régészek egy revizionista csoportja egyre jobban vitatja ezeket a régi nézeteket. Hisznek benne, hogy Amazóniában létrejöhetett egy Z-hez hasonló fejlett civilizáció, és azzal érvelnek, hogy a tradicionalisták alábecsülik a kultúrák és társadalmak erejét, amellyel képesek átalakítani és meghaladni természeti környezetüket: a mai ember állomásokat épít az űrben, és növényeket termeszt a Negev sivatagban. Egyesek azt hangoztatják, hogy a tradicionalisták eszméi még mindig tartalmaznak valamennyit a bennszülött amerikaiakkal szembeni rasszista előítéletekből, ami valaha átitatta a környezeti determinizmussal kapcsolatos elméleteket. A tradicionalisták viszont azt állítják, hogy a revizionisták jó példái a politikai korrektség ámokfutásának: nem tesznek mást, mint kivetítenek Amazóniára egy képzeletbeli tájat, amely csak a nyugati elmékben létezik. Ez a vita, amely tulajdonképpen az emberi természet és az ősi világ felfogásáról folyik, csúnyán egymásnak ugrasztotta a tudósokat. Amikor felhívtam Meggerst a Smithsonian Intézetben, elvetette annak lehetőséget, hogy bárki is elveszett civilizációt találhasson Amazóniában. Azt mondta, még mindig túl sok tudós keresi Eldorádót.

Főleg a Floridai Egyetem egyik ismert régésze vitatja az Amazonas-medence hagyományos értelmezését, amely szerint ez a terület az Éden ellentéte. Michael Heckenberger a neve, és abban a Xingu nevű régióban dolgozik, ahol Fawcett állítólag eltűnt. Számos antropológustól hallottam, hogy ő az a személy, akivel beszélnem kell, de figyelmeztettek, hogy ritkán jön elő az őserdőből, és nem szereti, ha a munkájában zavarják. James Petersen, aki a Vermonti Egyetem antropológiai tanszékén dolgozik, és Heckenberger tanítványa, azt mondta:

– Mike ragyogó elme, ő jelenti a régészet élvonalát Amazóniában, de attól tartok, túl nagy fába vágta a fejszéjét. Nézze, ez az ember volt a násznagyom, mégsem tudom rávenni, hogy egyetlen üzenetemre válaszoljon.

A Floridai Egyetem segítségével végül műholdas telefonon sikerült elérnem Heckenbergert. A statikus zajokat és az őserdő neszeit túlkiáltva azt mondta, hogy Xinguban, a kuikuro törzs falujában tartózkodik. Meglepetésemre hajlandó volt találkozni velem, amennyiben elutazom olyan messzire. Később, amikor kezdett összeállni Z története, rájöttem, hogy éppen ez az a hely, ahol James Lynchet és embereit elrabolták.

– Elmész Amazóniába azért, hogy megtalálj valakit, aki kétszáz évvel ezelőtt tűnt el? – kérdezte Kyra. Ez 2005-ben, egy januári estén történt, feleségem a lakásunk konyhájában állt, és a Hunan csemegebolt hideg szezámos metéltjét szervírozta.

– Csak nyolcvan éve.

– Akkor hát azért mész, hogy megtalálj valakit, aki nyolcvan évvel ezelőtt tűnt el?

– Alapvetően igen.

– Egyáltalán honnan tudod, hol keresd?

– Ezt a részt még nem találtam ki. – Feleségem, aki a 60 perc című műsor producere és feltűnően józan ember, letette a tányérokat az asztalra, és várta, hogy ezt kifejtsem. – Nem én leszek az első, aki odamegy – tettem hozzá. – Sok százan elmentek már oda.

– És mi történt velük?

Bekaptam egy kis tésztát, és haboztam.

– Sokan eltűntek.

Egy hosszú percig nézett.

– Remélem, tudod, mit csinálsz.

Megígértem neki, hogy nem rontok be csak úgy a Xingu-vidékre, legalábbis amíg nem tudom, hogy hol kezdjem az utamat. A legtöbb expedíció, amit mostanában szerveznek, A Mato Grosso titka című könyvben szereplő Halott Ló tábor koordinátáiból indul ki, de tekintve az ezredes bonyolult fortélyait, különös lenne, ha ezt a tábort ilyen könnyen meg lehetne találni. Fawcett részletes följegyzéseket készített expedícióiról, de a legfontosabb iratairól azt tartják, hogy vagy elvesztek, vagy nem adja ki őket a család. Ám levelezésének néhány darabja és az expedíciók résztvevőinek naplói brit levéltárakba kerültek. Így tehát, mielőtt belevetettem volna magam az őserdőbe, Angliába indultam, hogy kiderítsek valamit Fawcett féltékenyen őrzött útvonaláról és arról az emberről, aki látszólag eltűnt a föld színéről.

4
REJTETT KINCS

Percy Harrison Fawcett talán még soha nem volt ennyire lelkes. 1888-at írtak, és Percy Harrison Fawcett a Királyi Tüzérség huszonegy éves hadnagya volt. Egy hónapos eltávozást kapott Ceylon brit gyarmat helyőrségétől, és igencsak kicsípte magát: aranygombos, ropogós, fehér egyenruhát vett, csúcsos sisakjának szíját pedig jól meghúzta az álla alatt. Még puskával és karddal is fiúsnak tűnt – a legzöldfülűbb volt a fiatal tisztek közül.{61}

A Frederick-erődben bement a bungalójába, amely Trincomalee ragyogóan kék kikötőjére nézett. Fawcett, aki megrögzött kutyarajongó volt, hét foxterrierrel osztotta meg a szobáját – az állatok akkortájt követték katonatiszt gazdáikat az ütközetbe. Egy levelet keresett szállásának számtalan helyi műtárgya között. Meg is találta: szépiatintával írt különös betűk kacskaringóztak a borítékon. A levelet egy gyarmati tisztviselőtől kapta, neki viszont egy falu elöljárója adta valamilyen szívesség fejében. Fawcett később azt írta naplójában, hogy a rejtelmes szöveghez egy angol nyelvű üzenetet csatoltak, amely szerint a sziget belsejében levő Badulla városában van egy síkság, amelyet sziklák zárnak el. Szingaléz nyelven azt a helyet néha Galla-pita-Gallának hívják – ami azt jelenti, hogy „szikla a sziklán”. Az üzenet így folytatódott: „E sziklák alatt van egy barlang, amelybe valaha könnyű volt bejutni, de most már nehéz megközelíteni, mert a bejáratot eltakarják a kövek, az őserdő és a magas fű. Néha párducok is járnak arra. Abban a barlangban kincs van… csiszolatlan drágakövek és arany, értéke sokkal nagyobb, mint sok király egész kincstára.”{62}

Ceylont (ma Srí Lanka) az Indiai-óceán ékszerdobozának hívták. Ám a gyarmati tisztviselő kevés hitelt adott a különös mesének, és továbbította a dokumentumot Fawcettnek, mert úgy gondolta, őt érdekelni fogja. Fawcettnek fogalma sem volt, hogy mit kezdjen a levéllel – hiszen lehet, hogy csak alaptalan híresztelés az egész. Csakhogy neki kevés pénze volt, nem úgy, mint az arisztokrata tisztikar zömének. „Üres zsebű tüzértiszt létemre túl szépnek találtam a kincs elképzelését, hogy legyintsek rá”, írta.{63} Ugyanakkor el is szabadulhatott a támaszpontról és az ott parancsoló fehér kaszttól, amely hű tükre volt az angol társadalom felső rétegének – amely társadalmat Fawcett számára, a tiszteletre méltó külszín máza alatt megbújva, mindig jellemezte némi dickensi borzalom.

Az apja, Edward Boyd Fawcett kapitány viktoriánus arisztokrata volt, tagja a walesi herceg baráti körének, a birodalom egyik legjobb krikettjátékosa, de már fiatalon tönkretette magát az ivással és kicsapongó életmódjával, és nyakára hágott a család vagyonának. „Bulb”-nak, „Gumónak” becézték, annyira felpüffedt az orra a szesztől. Évekkel később egy rokon, aki fáradságosan igyekezett a legjobb színben feltüntetni, azt írta róla, hogy Fawcett kapitány „fényes tehetséggel volt megáldva, de nem talált hozzá kellő célt – jó ember volt, aki rossz útra tért… Az oxfordi Balliol College kiváló diákja és sportembere… versenyvitorlázó, elbűvölő, értelmes ember, a walesi herceg (a későbbi VII. Eduard) istállómestere két vagyont tékozolt el az udvarnál, elhanyagolta feleségét és gyermekeit… feslett élete és alkoholfüggősége miatt kurta élete negyvenöt éves korában tüdőbaj miatt ért véget.”{64}

Percy anyja, Myra Elizabeth nem sok védelmet jelentett ebben a zavaros, zaklatott környezetben. „Boldogtalan házasélete miatt sok kétségbeesést és keserűséget kellett elviselnie, ezért hajlamos volt a szeszélyességre és az igazságtalanságra, különösen gyermekeivel szemben”, írta egy rokon.{65} Percy később bizalmasan bevallotta Conan Doyle-nak, akivel egy londoni összejövetelen találkozott, hogy az anyja „gyűlöletes” volt.{66} Ennek ellenére éppúgy igyekezett védeni az ő jó hírét, mint apjáét, csupán futólag említi őket naplójegyzeteiben: „Talán éppen az vált javamra, hogy gyermekkoromban… híján lévén a szülői szeretetnek, teljesen magamba zárkóztam.”{67}

Fawcettet a szülei a megmaradt pénzből Anglia legjobb magániskoláiba küldték – beleértve a Westminstert is –, amelyek kemény módszereikről voltak hírhedtek. Noha Fawcett állítása szerint a gyakori vesszőzés semmit sem változtatott a hozzáállásán, igazság szerint kénytelen volt idomulni a viktoriánus úriemberről kialakult képhez.{68} A ruházkodást a jellem csalhatatlan jelének tekintették; Fawcett gyakran viselt fekete császárkabátot, mellényt, ünnepi alkalmakra frakkot és cilindert; makulátlan kesztyűt hordott, amelyet tágítóval és púderszóróval készítettek föl a viselésre – ez olyan alapvető kiegészítő volt, hogy némely férfiak hat párt is elhasználtak egy nap alatt. Fawcett évekkel később panaszkodott, hogy „[ezeknek a ruhadaraboknak] a borzalma máig felidézi a Westminster School vigasztalan napjait”.{69}

A magának való, harcias, túlérzékeny Fawcettnek meg kellett tanulnia műalkotásokról csevegni (noha sosem kérkedett a tudásával), keringőzni, és illedelmesen viselkedni a másik nem jelenlétében. A viktoriánus társadalom, amely rettegett attól, hogy az iparosítás aláássa a keresztény értékeket, megszállottan igyekezett uralkodni a test ösztönein. Keresztes hadjáratot folytattak a trágár irodalom és a „maszturbáció betegsége” ellen. Önmegtartóztatásra felszólító röplapok árasztották el a vidéket, amelyek azt tanácsolták az anyáknak, hogy „tartsák a szemüket a szénakazlakon”. Az orvosok „tüskés vesszőgyűrűt” ajánlottak a zabolátlan vágyak ellen. Ez a buzgalom hozzájárult Fawcett világszemléletének kialakulásához, amely szerint az élet végeérhetetlen harc a fizikai erők ellen. Későbbi írásaiban óva int „az érzéki izgalmakra való vágyakozástól”, a „bűnöktől és a vágyaktól”, amelyek túlságosan gyakran „álcázzák magukat”.{70}

Ám úriembernek lenni többet jelent az illemtudásnál. Fawcett-től elvárták, hogy – mint egy történész írta a viktoriánus úriemberről – „a háborúban félelmet nem ismerő… természetes vezető” legyen.{71} A sportot tartották a tökéletes eszköznek olyan fiatalemberek edzésére, akiknek hamarosan távoli csatatereken kell bizonyítaniuk bátorságukat. Fawcett az apjához hasonlóan kiváló krikettjátékos lett. A helyi újságok többször lelkesedtek „ragyogó” játékáért. Magas, szikár alakjával, kitűnő szem-kéz koordinációjával született atléta volt, ám a nézők azt is észrevették, milyen rögeszmésen ügyel a játékstílusára. Egy megfigyelő szerint Fawcett „mindig bebizonyította a labdavetőknek, hogy őt nehéz kizökkenteni a koncentrációjából”.{72}

Amikor megismerkedett a rögbivel és az ökölvívással, ugyanez a makacs vadság jellemezte; egy rögbimérkőzésen valósággal legázolta ellenfeleit, és ez a metszőfogaiba került.

Addig is szokatlanul kemény legény volt, de ez a tulajdonsága még inkább fokozódott, amikor tizenhét éves korában fölvették a Woolwichi Királyi Katonai Akadémiára, más néven a „Shop”-ba.{73} Fawcett nem akart katona lenni, az anyja erőltette, mert tetszettek neki a ragyogó egyenruhák. Az otthon ridegségét felváltotta az akadémia ridegsége. A snookerek – a Fawcetthez hasonló friss kadétok – sokórás kiképzésen estek át, és ha megszegték a „kadét urak” viselkedési kódexét, megkorbácsolták őket. Az idősebb kadétok gyakran kényszerítették a fiatalabbakat arra, hogy „keressenek vihart”, ami azt jelentette, hogy fedetlen kezüket és lábukat órákon át ki kellett lógatniuk egy nyitott ablakon a hidegbe. Vagy miközben egy asztal tetejére helyezett két széken egyensúlyoztak, az alsó szék lábát kirúgták alóluk. Esetleg a bőrükhöz nyomtak egy izzó piszkavasat. „Gyakran zseniális kínzásokra voltak képesek, néha fölvették a versenyt a legvadabb törzsekkel”, ahogy az akadémia egyik történésze följegyezte.{74}

Mire Fawcett csaknem két évvel később végzett, megtanították, hogy – mint egy kortársa fogalmazott – „az életveszélyt az élet legpikánsabb fűszerének tekintse”.{75} Ami ennél is fontosabb, arra képezték ki, hogy a nyugati civilizáció apostola legyen: térítse meg a világot a kapitalizmus és a kereszténység számára, a legelőkből csináljon ültetvényt, a kunyhókból szállodát, a kőkorszakban élőkkel ismertesse meg a gőzgép és a mozdony csodáit, és tegyen róla, hogy a nap sohase nyugodjon le a Brit Birodalom fölött.