Írta:

Sarah Robbie

A szöveget gondozta:

Barta Brigitta

Szöveg:

Copyright © Sarah Robbie, 2024

Borító:

ARTEP Graphic Design © 2024

ISBN: 978-963-574-592-0

Kiadja:

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva! A könyv egyetlen részét sem szabad a kiadó írásbeli engedélye nélkül bármilyen formában reprodukálni vagy módosítani, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

az én Tinámnak

Köszönöm, hogy osztozhatok Veled a könyvek imádatán,

és hogy inspiráltad ennek a történetnek a létrejöttét.

Prológus

Mintha víz alatt lettem volna, távoli morajlássá folyt össze minden zaj körülöttem. Megpróbáltam mozogni, úszni a messzi, zavaros hangok irányába, de képtelen voltam rá, mintha le lettem volna bénulva.

Egy idő után, nagyon lassan tisztulni kezdtek a dolgok. Érezni kezdtem magam alatt a kemény ágyat, fertőtlenítőszag csípte az orrom, és hallottam, hogy valaki motoszkál körülöttem.

Ki akartam nyitni a szemem, azonban mintha a szempilláimra apró súlyokat aggattak volna, ez sem sikerült. Ahogy mozogni sem, pedig minden erőmet latba vetettem. Olyan erősen koncentráltam, hogy az egyébként is sajgó fejem elviselhetetlenül kezdett el hasogatni. Mégsem hagytam abba.

Üvölteni tudtam volna a rémülettől, ahogy fokozatosan összeállt a kép a fejemben: valószínűleg egy kórházban fekszem, nem jó állapotban…

– Tegye oda a kartonját! – csendült egy hang egészen közel hozzám. Egy másik személy léptei kezdtek kopogni a helyiségben, először közeledtek, zörgött valamivel az illető, majd a léptek távolodtak, míg végül elhaltak.

– Tom! – Olyan hirtelen robbant be ez a hang a szobába, hogy ijedtemben fel kellett volna ugranom. Őrjítő volt a tudat, hogy a testem semmire sem reagál, amit akarok, vagy ami ösztönös kéne, hogy legyen.

– Szia, Cindy.

– Atina?

Hosszú csend, a nő légzése egyre szaporább lett.

Ki az az Atina? Én lennék? Miért nem válaszol a férfi? Mi a baj velem?

Éreztem, ahogy a karcos női hang gazdája az ujjai közé csippantja egyik hajtincsemet, és végigsimít rajta. Legszívesebben rácsaptam volna a kezére, hogy ne nyúljon hozzám, nem is ismerjük egymást!

– Hogy van?

– Azóta is kómában. A fejsérülése elég súlyos, három bordája eltört, ezen kívül viszont nagyobb baja nincs.

– Ez is elég, szerintem. Kómában van, az Isten szerelmére!

– Lehetett volna sokkal rosszabb is. Kész csoda, hogy ennyivel megúszta egy ekkora tömegbalesetnél, ami ennyi halálos áldozatot követelt. Minden jel arra utal, hogy fizikailag meg fog gyógyulni. Azt viszont nem tudni, mikor tér magához – mondta baljóslatúan.

– És ha sose fog?

– Az is előfordulhat, de egyelőre ne gondoljunk erre.

Újabb hosszúra nyúlt csend telepedett a helyiségre.

– Sikerült döntésre jutnod? – tudakolta a nő kissé rekedten.

– Igen. Gyere, menjünk az irodámba, ott átbeszélhetjük. Muszáj innom valamit.

– Nekem is tölthetsz valami erőset.

– Benned sosem csalódok.

– Nem esett messze az a két alma attól a részeges fától – kuncogott a nő.

– Hát nem – erősítette meg a férfi. Elhagyták a kórtermet, én pedig egyedül maradtam.

Nem tudtam, kik voltak ők, és rá kellett döbbennem, azt sem tudom, én ki vagyok. Próbáltam visszaemlékezni valamire, bármire, akármire, hiába. A testem után az elmém is cserben hagyott.

A nagy erőlködés közepette elaludtam. Az álmom furcsa volt, zavaros és félelmetes. Láttam benne egy alakot, amint a lángok martalékává válik. Éreztem a tűzből áradó forróságot az arcomon, az égő hús szagát. Halálsikolyok törték meg a tűz ropogását, de ha körbenéztem, csak sötétséget láttam. A valakinek már késő volt segítenem, így el akartam indulni valamerre, a lábaim azonban nem engedelmeskedtek...

Arra eszméltem, hogy valaki valami fémeset húz végig a kövön, és csattanva teszi le mellém.

– Ne haragudj, Atina, direkt volt. Reméltem, hogy ettől az éktelen ricsajtól majd felriadsz, és lecseszel, hogy miért nem hagylak pihenni. De nem. Esküszöm, semmi sem tenne boldogabbá, mintha lehordanál valami apróságért.

Ő új hang volt, mély, lágy, édesen duruzsoló. Hallottam, hogy leül közel hozzám. Halkan beszélt, mégis minden szavát kristálytisztán értettem. Ő is Atinának szólított, legalább most már a nevemet tudom. Szép név, és ismerősen is csengett.

– Nem tudom, hallasz-e, de ha igen, kérlek, nagyon szépen kérlek, ébredj fel!

Váratlanul a bal kezem körül megéreztem a kezeit. Nagy mancsai lehettek, mert teljesen körbezárták az enyémet, óvó burkot képezve. Forró volt a bőre, a tenyere érdes.

– Vissza akarom kapni a társamat!

Ő lenne a pasim? – villant át az agyamon, és hevesebben kezdett dobogni a szívem.

– És a többiek is aggódnak érted, nekik is hiányzol. Az őrs nem ugyanaz nélküled.

Óh, akkor nem a pasim, máshogy értette a társat. Ezek szerint zsaru vagyok?

– Én sem tudom, hogy üldözném tovább a bűnözőket, ha nem kéne miattad aggódnom, hogy valami őrültséget csinálsz – nevetett, amitől libabőrös lettem. Észrevehette, mert gyengéden végigsimított az alkaromon.

– Tina? Hallasz? – suttogta. – Kérlek…

– Jó reggelt, Jensen! – Tom volt az. A megszólított lassan elengedett. Utána akartam kapni, hogy ne! Jólesik, és még akarom érezni az érintését, még beszéljen hozzám, még meséljen rólam!

– Helló, Tom – üdvözölte kimérten.

– Mit keresel itt? – vakkantotta az orvos.

– Egy kórházban a balesetet szenvedett partnerem ágya mellett? Lássuk csak…

– Nem érdekel a cinizmusod, hagyd meg másnak – szúrt vissza.

– Hogy van Tina? – váltott inkább témát Jensen.

– Minden változatlan. Lassan gyógyul, és még mindig nem tért magához.

– De magához fog? Látsz rá esélyt? – nyüstölte.

– Nem tudom, Jensen. – Tom ingerültnek hallatszott. – Nagyon bízom benne. Ugyan már hét nap telt el, de esély van rá, természetesen.

– Hallja, amit mondok neki?

– Lehet. Ezt sajnos nem tudni biztosan.

Hallom! A fenébe is, szólaljak már meg! Nyissam már ki a szemem!

– Most pihenésre van szüksége, arra, hogy a teste a gyógyulásra fókuszáljon. Ezért is van kómában.

– Értem. Félelmetes, hogy tudsz ennyire szárazon beszélni róla.

– Most elsősorban az orvosa vagyok.

Hogy mi? Ezt nem értem… Sajogni kezdett a fejem.

– Értem. Holnap majd visszajövök, most mennem kell.

Ne!

– Kitartást, Atina. Most már tényleg kelj fel, mert morcos leszek – mondta dorgálón, mintha csak egy kisgyereket próbálna jobb belátásra téríteni.

Újra a tenyerembe csúsztatta a kezét és megszorította. Éreztem, hogy ez futó mozdulat lesz, és nem akartam, hogy magamra hagyjon, és olyan nagyon meg akartam mozdulni!

Jensen ujjai már majdnem kicsusszantak a markomból, amikor hirtelen megállt a mozdulat közepén.

– Mi az? – észlelte Tom a másik férfi tétovázását.

– Szerintem… mintha… mintha megszorított volna! – bökte ki döbbenten, mint aki nem akarja elhinni.

– Tessék? – Tom odaugrott a másik oldalamra. Jensen ujjai visszacsúsztak a tenyerembe, én pedig újra megszorítottam. Na jó, nem igazi szorítás volt, inkább csak valami ideg megrándult az egyik ujjamban.

– Megint! – kiáltott fel izgatottan.

Olyan volt, mintha elkezdett volna visszacsorogni belém az élet, mintha olvadásnak indultak volna a tagjaim. Lassan kinyitottam a szemeimet.

Első

Először kissé homályosan láttam, pislognom kellett jó párat, mire kiélesedett a kép.

Tom a jobb oldalamon tartózkodott, a reflexeimet vizsgálta épp. A negyvenes évei elején járt, magas volt, és hozzá még vékony is. Fekete, rövidre nyírt hajába ősz szálak vegyültek. Fehér orvosi köpenyt viselt, a nyakában sztetoszkóp lógott.

Jensen a másik oldalamon állt, még mindig fogta a kezem. Ő a harmincas évei közepét taposta, zavarba ejtően jóképű volt, mint egy elegáns és drága öltönyöket vagy órákat reklámozó modell. Szélesen vigyorgott rám hófehér fogsorával.

– Atina, hallasz? – kérdezte Tom. Bólintani akartam, de csak pislogásra futotta. – Nagyon jó. A Mission Hospitalban vagy, miután autóbalesetet szenvedtél. A súlyos fejsérülésed miatt kómában voltál hét napig. Három bordád eltört. Emlékszel valamire a balesetből?

Az ajkaim résnyire nyíltak, és valami rekedtes, horrorisztikus hang tört elő a torkomból.

– Ne beszélj még. Legyen egy pislogás az igen, kettő a nem. Érted, amit mondok?

Pislogtam egyet.

– Emlékszel valamire a balesetből?

Két vontatott pislogás.

– Emlékszel a nevedre?

Két pislogás, a szemeim megteltek könnyel.

– Bármire korábbról?

Két könnyes pillogás. Jensen már vette is elő a zsebkendőjét, de Tom leteremtette.

– Kifáradnál, kérlek? El kell végeznem néhány vizsgálatot.

Jensen egyértelműen hezitált, és lefogadtam volna, hogy a lehetőségeket pörgette a fejében, hogy tudna mégis itt maradni.

– Holnap visszajövök – mondta komoran, majd megpaskolta a kézfejem és elmosolyodott. – Üdv újra köztünk, csacsi!

Amint elhagyta a szobát, Tom ismét felém fordította minden figyelmét.

– Jól van, semmi baj, teljesen normális, hogy nem emlékszel, és egyáltalán nem biztos, hogy ez végleges. A neved Atina Black, és az észak-karolinai Asheville-ben élsz. Bűnügyi nyomozó vagy az asheville-i rendőrkapitányságon. Jensen, aki az előbb itt volt, a társad már másfél éve. Én Tom Pack vagyok, főorvos. És… – torpant meg, mintha nem tudná, hogy közölje velem a hírt. – Négy éve a férjed.

A szoba forogni kezdett velem.

– Köszönöm, hogy visszajöttél hozzám, szerelmem! – Gyengéden felemelte a kezem, és könnyes arcához szorította.

***

Az elkövetkező hetek nagyon nehezek voltak. Miután a kórházban laboratóriumi vizsgálatokat, MRI-t csináltak, megfigyeltek, vizsgáltak, még tovább figyeltek, majd újra vizsgáltak, kezdtem becsavarodni… Haza akartam menni! Akkor is, ha fogalmam sem volt, hol van az a haza.

Az állapotom lassan javult, hónapról hónapra nyertem vissza a testem felett az irányítást.

Közben Tomtól megtudtam magamról, hogy harminchárom éves vagyok, és bár Asheville-ben élek, Charlotte-ban születtem. Az édesanyám tizenkét, az édesapám tizenöt éve halt meg, testvérem nincs, más rokonaimmal nem tartom a kapcsolatot.

Van egy abesszin macskám, akit Nedjemnek hívnak, mint az első bizonyítottan névvel rendelkező macskát, aki az egyiptomi fáraó, III. Thotmesz cicája volt. Ezt nagyon érdekes és kreatív névválasztásnak tartottam, és alig vártam, hogy megismerjem Nedjemet.

Kiderült, hogy Cindy Tom negyvenöt éves nővére, nem mellesleg hadnagy az asheville-i rendőrségen, ahol én is dolgozok immár hat éve, nyomozóként. Vagyis dolgoztam. Kérdéses, fogok-e még valaha.

Állítólag Cindynek hála ismerkedtünk meg Tommal. Cindy egyszer grandiózus karácsonyi bulit rendezett a házukban, ahová Tomot is meghívta a kollégái és a barátai mellett.

Az életem bőséges részleteivel Tom utasítására senki sem fáraszthatott, ő is csak lassan csepegtette az információkat. Azt tanácsolta, fókuszáljunk arra, hogy előbb fizikailag teljesen meggyógyuljak, az magával fogja hozni az emlékeim visszatérését. Legalábbis bíztunk benne.

Bántam is, meg nem is. Szörnyen kíváncsi voltam, ugyanakkor éreztem, hogy már azt is sok megemészteni, amiket eddig megtudtam.

A tényeket néha nehéz volt tényeknek látnom.

A kollégáim hetente bejöttek meglátogatni, olyankor általában viccelődtek, heccelték egymást. Jensen néha egyedül is beugrott, hozott nekem könyveket, amik állítólag a kedvenceim, és amint kiolvastam egyet, azt utána mindig megvitattuk. Mint kiderült, közös hobbink volt az olvasás, és kétszemélyes olvasóklubunk volt.

Gyakran meglátogatott egy Amy nevű nő is, aki elméletileg a legjobb barátnőm. Ő eleinte nagyon furcsa volt. Rengeteget beszélt, harsány volt, élénk, és mindig viselt valami rikító vagy extrém ruhadarabot, kiegészítőt.

A szomszédaink is be szerettek volna ugrani hozzám, azonban Tom megtiltotta nekik.

„Először elég, ha csak a szűk baráti társaságod vesz körbe” – mantrázta folyamatosan. Látszott rajta, hogy félt.

Sokszor próbáltam rá úgy tekinteni, mint egy férjre. Elképzeltem, hogy házaséletet élünk: a reggeli közös kávézásokon át, ahogy popcornt eszünk a kanapén és filmezünk, egészen a szexig. Elég nehezen ment. Ezt egyszer meg is jegyeztem neki, amire szomorú mosoly volt a felelet. Általában csak a kezem fogta, ez alkalommal azonban közelebb húzódott hozzám, és megsimogatta az arcomat.

– Tudom, hogy idegen érzés, ezért nem is erőltetek és siettetek semmit. Pedig nagyon nehéz, hidd el. A feleségem vagy, szeretlek, és én emlékszem mindenre. A karambol előtt gyereket akartunk. Már négy hónapja próbálkoztunk. Aztán jött a baleset, és hála Istennek, életben vagy, de mintha mégis elveszítettelek volna…

El sem tudtam képzelni, milyen nehéz lehet neki, és bűntudat kezdett mardosni, miközben könnyek gyűltek a szemembe. Az ő kék tekintete is elhomályosodott.

– Sajnálom – mondtam rekedten.

– Életem, ez nem a te hibád, egy percig se gondold! Nemsokára hazamegyünk, és minden sokkal jobb lesz. Ráadásul hiszem, hogy vissza fognak térni az emlékeid!

Én is nagyon reméltem.

***

A baleset után három hónappal már tisztán beszéltem, és tudtam egyedül közlekedni. A bordatörésem meggyógyult, a fejem viszont szinte szünet nélkül sajgott, így gyógyszereket kellett szednem.

Újabb három hónappal később úgy tűnt, teljesen rendben jöttem fizikailag, ám Tom további otthoni pihenést írt elő.

Április ١٦-án, hétfőn, reggel nyolc órakor egy Tom által behozott kényelmes farmerben, bő fekete pulcsiban és műbőr bakancsban álltam a fürdőszobai tükör előtt egy szemceruzával a kezemben. Valahogy nem vitt rá a lélek, hogy kisminkeljem magam. Hátközépig érő, hullámos, gesztenyebarna hajam laza lófarokba kötöttem, és sminkelni is szerettem volna, hátha attól bátrabbnak érzem majd magam, de nem tudtam, hogy csináljam. Vajon sok sminket használtam korábban? Vagy csak épphogy?

Bár már látszott rajtam, hogy a harmincat gyűröm, a nevetőráncaim ugyanis mélyek voltak, ha mosolyogtam, de egyébként szépnek láttam magam. Talán nem is sminkeltem soha. Áh, nem, azt azért nem hiszem.

Elraktam a szemceruzát, tettem fel egy kis szempillaspirált, egy világosbarna rúzst, némi púdert, és így hirtelen ennyit elégnek is találtam.

– Tina, hol vagy? – toppant a szobába Tom. Hetek óta simán Tinának hívott, ahogy egyébként mások is.

Kiléptem a mosdóból.

– Itt. Kész vagyok.

A férfi megállt velem szemben, áthatóan végigmért, a szája sarkába bebújt egy kis mosoly, és elégedetten bólintott.

– Akkor induljunk. – Felkapta a táskámat, majd a vállamat átkarolva kivezetett a folyosóra, és miután elköszöntünk a nővérektől, lementünk a garázsba, ahol egy fehér Teslához vezetett.

– Szép kocsi – jegyeztem meg, mire Tom felnevetett. Most először hallottam nevetni.

– Igen, ettől többet korábban sem értettél az autókhoz. – Kinyitotta az anyósülés ajtaját. Óvatosan beültem, majd ő is beszállt a volán mögé.

A hirtelen ránk szakadó csendben ijedtség fogott el. Mi lesz most? Hónapok óta erre vágytam, most mégis legszívesebben visszaszaladtam volna a szobámba.

Tom sejthette, hogy ez lesz, mert a kesztyűtartóból elővett egy tábla tejcsokit, és átadta.

– Ez biztos meg fog nyugtatni. Ne aggódj, minden rendben lesz – paskolta meg a combom. Bekapcsolta a rádiót, aztán beindította a motort.

Miközben áthaladtunk a városon, az ablaküvegre tapadva figyeltem a környezetemet, hátha felfedezek valami ismerőset, hátha egy kereszteződésről, egy boltról, egy térről beugrik egy emlékkép.

Sajnos nem.

Hamarosan megérkeztünk a nyüzsgő belvárostól északra fekvő Montford városrészbe, ahol a házunk volt. Tom azt mesélte, egy évvel azután, hogy járni kezdtünk, megkért, mondjam fel a belvárosi lakásomat, és költözzek hozzá.

Meg tudtam érteni, miért nem ellenkeztem, álomszép volt ez a hely! A szárnyas tetőket zsindely borította, sok helyen láttam kontyolt oromzatokat, kavicsos vagy stukkó falakat és nehéz tornác konzolokat.

– Ez a környék egyszerűen mesébe illő! Annyira zöld, annyira barátságos, és a házak gyönyörűek!

– Igen, azok. Montfordot sokszor „viktoriánus” negyednek nevezik, pedig az építészetére erős hatást gyakoroltak a 19. század végén és a 20. század elején megjelent progresszív stílusok, mint például a Colonial Revival Style, de a neoklasszikus lakóházakon át a bungalókig mindent is látni itt. Montford az építészeti stílusok egyik leggazdagabb változatával rendelkezik, mégis harmonikus az összképe – okított Tom tanár bácsi módjára.

Lenyűgözve hallgattam.

– Nahát, jó tudni – látványosan végigmértem. – Okosnak tűnsz.

A férfi ismét nevetésben tört ki.

– Jó, hogy most is így gondolod. Amikor ideköltöztél, minden alkalommal, amikor közös szabadnapunk volt, csináltunk valamit a környéken, hogy jobban megismertessem veled a helyet.

– Hm. Akkor talán most is csinálhatnánk ilyet, hogy megint megismerjem – javasoltam annyira felé fordulva, amennyire a biztonsági öv engedte.

– Az nagyszerű lenne.

Korábban valamiért nem mertem, most viszont végre engedtem magamnak, hogy hosszabban is elidőzzön rajta a tekintetem. Fekete, dús haját sűrűn szőtték át ősz szálak, de ez egyfajta bölcsességet adott neki. Férfias állkapcsa volt, az arcát pár napos borosta fedte. Most garbós, szürke felsőt és sötét farmert viselt. Szokatlan volt fehér köpeny nélkül.

– De addig még sokat kell pihenned. Még pár hetet bírj ki, kérlek. Nem kell végig ágyban lenned, ígérem. Ráadásul be kell mennem dolgozni, nem is fogom tudni mindig felügyelni, mennyi időt töltesz ágyon kívül.

– Nem baj, úgy érzem, jót fog tenni egy kis egyedüllét otthon. Vagyis, kettesben Nedjemmel. Meg néha majd áthívom Amyt – adtam hozzá őt is a listához.

– Igen? Ennyire ráér? – kérdezte enyhe gúnnyal a hangjában, felvonva a szemöldökét.

– Úgy tűnik. Szerinted miért ő a legjobb barátnőm? – érdeklődtem, mert kíváncsi voltam a véleményére, ő hogy látja a kapcsolatomat Amyvel.

– Azt mesélted régen, hogy amikor Asheville-be költöztél egy fiú miatt…

– Egy pasi miatt költöztem el Charlotte-ból? – lepődtem meg.

– Igen. Húszévesen fülig szerelmes lettél egy srácba, aki Asheville-ben élt. A távkapcsolat nehezen működött, de te próbálkoztál. Majd amikor meghalt az édesanyád, utána úgy érezted, nincs maradásod abban a városban. Ideköltöztél, egyből ahhoz a fiúhoz. Akkoriban járőr voltál, az áthelyezésed már folyamatban volt, de még nem dolgoztál. Egyik este megmentettél egy lányt az utcán attól, hogy kirabolják. Ő volt Amy. Nagyon hálás volt, és meghívott egy italra. Elmesélted neki, hogy most jöttél a városba, a barátoddal laksz, arra vársz, hogy munkába állhass, és nem ismersz itt senkit. Felajánlotta, hogy szívesen lesz az idegenvezetőd, ismeri a legjobb koktélbárokat. Számot cseréltetek. A barátod másnap este szakított veled. Újra összejött egy exével, téged pedig kitett az albérletéből.

– Csak úgy, egyik pillanatról a másikra?

– Igen.

– Mekkora tahó!

– Az. De ha engem kérdezel, az a csaj sose volt az exe. Fogadni mernék, hogy párhuzamosan voltatok a barátnői.

– És hagyta volna, hogy ideköltözzek, hogy utána egyből dobjon? – hitetlenkedtem.

Tom megvonta a vállát.

– Ez csak az én elméletem. Szóval mivel Amyn kívül mást nem ismertél, ezért felhívtad. Befogadott, és végül két hónapig laktál nála. Segített albérletet találni és költözködni. Szerintem a kezdetek nagyon összekovácsoltak titeket.

– Értem – vettem tudomásul, és sokat nőtt a nő a szememben. Ő mindezeket nem mesélte el. Nem is mesélhette, hisz Tom mindenkinek megtiltotta a mély lelkizéseket és nosztalgiázásokat.

Ekkor begurultunk egy kerítés nélküli, zöld placcos, két emeletes, sötétszürke falú ház elé. Tátott szájjal bámultam az épületet.

Tom kipattant az autóból, megkerülte és ajtót nyitott nekem.

– Megjöttünk – nyújtotta felém a kezét, és kisegített az ülésből.

– Ez hatalmas! – ámuldoztam.

– Remélem, belülről is fog tetszeni.

Átvágtunk a gondozott kerten, megcsodáltam a különböző színekben pompázó virágokat, és a tornácra érve Tom csörögve elővette a kulcsokat.

– Készen állsz?

– Igen! – Mintha álomba csöppentem volna. Tom kézen fogva vezetett körbe. Azt hittem, belülről is vissza fognak köszönni az elmúlt korok stílusai, de ultramodern volt, mindennel felszerelt, teljesen gépesített.

Az alsó szinten volt a sötéten bútorozott konyha, egy tároló, a tágas, kandallóval ellátott, világos nappali, egy fürdőszoba zuhanyzóval, egy kisebb vendégszoba, és egy pici gardrób, ahol úgy láttam, a téli cuccainkat tároltuk.

A felső szinten két hálószoba, egy zuhanyzóval és káddal is felszerelt fürdőszoba, valamint Tom dolgozója kapott helyet. A hálónk nagyon szép volt: meggybordó falak, nagy, kényelmesnek tűnő ágy, puha, fehér szőnyegek, sötét padló. Innen is nyílt egy kisebb fürdő, káddal. Az ágyon elidőzött a tekintetem, és kicsit zavarba is jöttem, ahogy elképzeltem, hogy Tommal benne fekszünk...

– A padlásra nem viszlek fel, ha nem baj – szakított ki a gondolataim közül, mire összerezzentem. – Ott nincs semmi, csak por, és… reméljük, ennyi.

– Nem baj, túlélem porcicák nélkül.

Elindultunk vissza az alsó szinte.

– Apropó cicák. Nedjem merre kószál?

– Macska, tudod milyenek, sose lehet tudni. A pince érdekel? Sötét, nyirkos, pont olyan, mint a horrorfilmekben.

– Érdekes, hogy egy horrorfilmet sem tudok felidézni, mégis tudom, miről beszélsz.

– Biztos vagyok benne, hogy pár hónap múlva már fogsz emlékezni. Addig is, ha akarod, akár meg is nézhetjük a kedvenceidet.

– Hm, nem is rossz dolog ez a memóriavesztés. Sok ember ölni tudna érte, hogy a jó dolgokat újra első alkalommal átélje, nem?

– De – mosolyodott el. – Ölni tudna érte.

A hátsó udvarra vezető ajtóhoz fordultam.

– Kimegyünk?

– Persze. – Udvariasan ajtót nyitott, én pedig a teraszra kilépve azonnal megpillantottam az egyik rattanfotelben alvó abesszin macskát.

– Nedjem! – kiáltottam fel megörülve az állatnak, aki hirtelen felkapta a fejét, és álmosan próbált rám fókuszálni. Megindultam felé, mire ijedten talpra ugrott, leszökkent a földre, és besietett a kanapé alá.

– Hékás, én vagyok az! Az egy dolog, hogy én nem ismerlek meg, de hogy te sem engem?! – hüledeztem, és szomorú lettem.

– Mindig távolságtartó macska volt – karolt át Tom, és dörzsölni kezdte a felkarom. – Engem kifejezetten utál például. Téged nem, nyilván, de nem látott hat hónapja, adj neki egy kis időt. Nem fáradtál el?

– Most, hogy jobban belegondolok, de.

– Ülj le, hozok neked inni, aztán rendelek kaját, és pihenhetünk egész nap. Mit szólsz?

– Főzni nem szoktunk?

– Én főorvos vagyok, te nyomozó. Sok időnk nincs főzőcskézni.

– Így már érthető – jegyeztem meg. – Most viszont lesz időm, szóval nagyon szívesen főznék.

– Ha ezt szeretnéd, nem vagyok ellene. De még ne mostanában. Pihenned kell. Ülj le! – parancsolt rám, mire leültem a párnás fotelbe, ahol az előbb Nedjem alukált. Még éreztem is az állat melegét a fenekem alatt. A kanapé felé pillantottam, ami alatt láttam a cica sötét körvonalát és fénylő szemeit.

– Hozok inni. – Miután Tom bement a házba, a kis kedvencemhez fordultam.

– Szia, Nedjem, ne félj tőlem! Gyere ide! – kérleltem, de meg se rezzent. Semmi válasz, semmi reakció. Nehéz sóhajjal nyugtáztam, hogy nem örül nekem. Kicsit rosszul esett.

– Tessék.

Összerándultam, ahogy a semmiből megjelent előttem egy pohár limonádé.

– Jaj, köszi – vettem el. Tom odaült, ahol a macska rejtőzött, mire az állat sietve eliszkolt a tornácról, és besietett az udvaron túli fák közé. Értetlenül meredtem utána.

– Na, hogy ízlik? – kérdezte belekortyolva a saját italába.

– Még nem kóstoltam. Epres? – tippeltem a színe alapján.

– Igen.

Beleittam. Jó volt, de semmi extra. Tom közben úgy nézett, mintha ez valami teszt lenne, én pedig izgulni kezdtem, jól válaszolok-e, van-e egyáltalán rossz válasz.

– Mmm, nagyon finom! – feleltem lelkesen bólogatva, ő pedig látszólag megnyugodott.

– Örülök! Hívott közben Amy, azt mondta, holnap délben átjön. Hoz ebédet.

– Kedves tőle.

– Jut eszembe… – Felállt, letette az üvegasztalra a poharát, ismét besietett a házba, és egy dobozzal tért vissza, ami már ki volt bontva. Egy iPhone feketéllett benne.

– A te mobilod sajnos nem volt megmenthető. Vettem neked egy újat. Beállítottam rajta mindent, beírtam azokat a telefonszámokat, amikről tudtam, hogy fontosak neked vagy hasznosak, és megvoltak nekem is.

– Ez nagyon figyelmes és nagylelkű tőled! – érzékenyültem el.

– Ugyan, ez a legkevesebb. A jelszavaidat nem tudom, ezért sem az e-mail-fiókodba, sem a közösségimédia-fiókjaidba nem tudtam belépni.

– Nem baj, majd szétnézek a cuccaim között holnap, hátha valahova felírtam, mert tudtam, hogy autóbalesetet fogok szenvedni, és elvesztem az emlékeimet – viccelődtem.

– Rendben –kuncogott.

Végigfutottuk együtt a kontaktokat, mindenkiről, akit eddig nem ismertem, türelmesen elmagyarázta, kicsoda: Amy, szomszéd, ilyen-olyan kolléga, Cindy, még több szomszéd, további kollégák.

– Jensen száma neked nincs meg? – csodálkoztam.

– Nincs – válaszolt tömören.

– Akkor a többieké hogy hogy megvan? – értetlenkedtem.

– Régebben szerveztem neked egy meglepi szülinapi bulit. Cindytől megkaptam minden kollégád elérhetőségét. Jensen akkor még nem dolgozott a városban. Őt csak vagy két éve helyezték át Asheville-be.

– Ja, értem – fogadtam el a magyarázatot.

Ekkor csengettek.

– Meg is jött a rendelés. Gyere, válassz egy filmet, amíg kipakolok. – Miután átvette a kaját, bekapcsolta nekem a tévét, megmutatta, hol vannak a lementett kedvenc filmjeim, és visszavonult a konyhába. Átpörgetve a filmeket a Karibi vakáción akadt meg a tekintetem, amin két ikerlány mosolygott. Ashley és Mary-Kate Olsen. Vígjáték. Könnyed kikapcsolódásnak ígérkezett, ezért úgy döntöttem, legyen ez. Sejtettem, hogy nem egy pasis film, és Tom nem lesz odáig érte, de majd a következő filmet ő választhatja ki. Úgy éreztem, a lelkemnek kell a vidámság. A nevetésnek elvégre gyógyító ereje van. A gyógyszerek pedig már a fülemen folytak ki.

Tom hamarosan vissza is tért a nappaliba, egy hatalmas tálcával a kezében, amin vagy negyven darab különböző maki és nigiri sorakozott, szójaszószok két tálkában, wasabi, szeletelt gyömbér, és csípős yuzu majonéz.

– Van pálcika, de ha nem menne vele, hoztam villát is.

Meghatott a figyelmessége.

– Ezt a filmet választottad? – kérdezte meglepetten, és hirtelen mintha lett volna egy indulatos mellékzöngéje a hangjának. Döbbenten pislogtam rá. – Csak mert hiszed vagy sem, ezt én is szeretem!

– Pedig csajosnak tűnik – engedtem le megkönnyebbülve.

– Oktatóvideónak fogom fel: mire figyeljek, ha majd a lányunk… – Elnémult. – Ne haragudj, nem gondolkoztam.

– Semmi baj – ráztam a fejem, és terelésként kibontottam a pálcikát, összedörzsöltem őket a tenyereim között, és elkezdtem enni.

Hibátlanul ment.

– Úúú, ez isteni!

– Örülök, hogy ízlik, ne fogd vissza magad!

Abban nem volt hiba.

***

Egész nap filmeztünk és lazítottunk a kanapén. Eddig nem is sejtettem, mi hiányzott az életemből. Kár volt félnem a külvilágtól, ez a nap bebizonyította, hogy az élet lehet élvezetes is.

Este tízkor már nagyon álmosnak éreztem magam, és visszavonulót fújtam.

– Fürödj nyugodtan a szobánkban, és aludj is ott, én majd a szomszéd szobában alszok – mondta Tom.

– Nem baj?

– Dehogy, így terveztem, már meg is ágyaztam magamnak. Én még maradok lent egy kicsit, neked jó éjt. És ha bármi van, szólj!

– Oké, köszönöm. – Már elindultam, de aztán mégis visszafordultam a lépcső aljáról. – Tom?

– Igen, drága?

– Köszönök mindent – mosolyogtam rá.

– Én köszönöm, hogy élsz – biccentett.

– Óh, ezt nem tudom überelni.

– Nem verseny. Aludj jól. A gyógyszereidet ne felejtsd el bevenni! – emlékeztetett.

– Rendbeeen, jó éééjt! – énekeltem felfelé trappolva az emeletre. Bezárkóztam a hálószobába, nekidőltem az ajtónak, és úgy pillantottam körbe, mintha azt vártam volna, hogy valami ismerős lesz. Hogy majd felfedezek egy tárgyat, ami egy csapásra visszahozza minden emlékem. Hiú, naiv ábránd.

Bár tényleg álmos voltam, azért a fürdő felfedezésére még szántam időt. A fehér és púder színek domináltak, és bár ízlésesen volt berendezve, kissé hotelszerűnek éreztem, amitől nem lett otthon érzésem. Túl nagy volt a rend, igen.

Felavattam a kádat, közben végignéztem az összes sampont, balzsamot, tusfürdőt, fürdősót, mi micsoda, mi mit tud. Zuhanyzás után a csap feletti szekrényt is átkutattam. Rengeteg piperecuccom volt, boltot nyithattam volna. A fürdőben lévő többi szekrénybe is bekukkantottam.

Semmi különös.

A szobában a szekrényben találtam ugyan kényelmes pizsamákat és szexi hálóingeket, de valamiért jobban esett meztelenül ágyba bújni. Nagyon kellemes érintése volt a szatén takarónak.

Elképzeltem Tomot, hogy mellettem fekszik, és továbbra is természetellenesnek tűnt. Mi a baj velem?

Hisz a férjem!

A baleset előtt gyereket akartunk!

Miért nem érzek továbbra sem vágyat iránta?

Vagy ez normális?

Annyi kérdés merült fel bennem, de mivel ő volt az orvosom, nem mertem ezeket így elmondani neki.

Második

A fejre állt autót elborították a lángok. Én arccal a betonon feküdtem, nem voltam képes mozdulni, pedig nem akartam látni az égő alakot a kocsiban, nem akartam érezni a felőle áradó fertelmes bűzt. Megpróbáltam felemelkedni, ám ebben a pillanatban az ülésbe ragadt személy feje hatalmasat reccsenve felém fordult, a szája óriásira nyílt, így üres szemgödreivel együtt már három folt is izzott szénné égett arcán, amikből hirtelen lángcsóvák csaptak ki. Torkaszakadtából ordítani kezdett, mire én is felsikoltottam…

***

A valóságban azonban nem visítottam. Az alvási paralízis miatt halálfélelemben úszva, nyitott szemmel feküdtem a hátamon az ágyban, még látva magam előtt, ahogy az égő valaki dühösen kicsatolja a biztonsági övét, kecsesen, mint egy macska, leesik, és négykézláb, gyorsan mozogva, akár egy pók, már veti is rám magát.

Végre elmúlt a paralízis, és valami nyüszítést hallatva ültem fel, verejtékben tocsogva, a térdemre csapva, mintha az álombéli lény még mindig ott lenne.

Nem volt.

Sírva hanyatlottam vissza a párnára, ahogy szinte minden hajnalban. Nem volt olyan éjszaka, hogy ne álmodtam volna az égő autóval, és a benne ragadt illetővel. Már nem tudtam visszaaludni, és bevallom, nem is mertem.

Tom reggel 6-kor kelt, fél óra múlva pedig hallottam elhajtani a kocsival. Hat hónapja ez volt az első alkalom, hogy igazán egyedül voltam. Egyszerre volt ijesztő és izgalmas.

Még feküdtem pár percet, megfigyelve a ház neszeit, a kintről beszűrődő zajokat, barátkoztam az illatokkal. Ezután a fürdőben lévő dolgok alapján próbáltam rájönni, mi lehet a reggeli rutinom.

Miután magamra kentem mindenféle krémet és szérumot, egész frissnek és üdének éreztem magam.

A beépített szekrényből előbányásztam egy sötétlila melegítőszettet, majd ablakot nyitottam. A szobánk pont az erdőre nézett, az udvaron pedig éppen Nedjem vágott keresztül.

– Hékás!

Az állat megtorpant, és ijedten pislogott körbe.

– Ci-ci-cicc! – ciccegtem neki lelkesen, remélve, hogy felfigyel rám.

Végre felpillantott. Láttam, hogy nyávog egy rövidet, és kocogva megindul a hátsó ajtó irányába.

– Gyere, megetetlek. – Mezítláb leszaladtam az alsó szintre, kinyitottam az ajtót, mire azonnal beslisszolt a résen, és futott is a konyhába.

Követtem.

Megállt egy szekrény előtt, és aranyosan nyávogni kezdett. Nem volt nehéz kisakkozni, hogy oda van eldugva az ő jussa.

Amíg kiszedtem neki a nedves macskaeledelt, aminek aztán meghintettem szárazzal a tetejét, rögtön barátságosabban kezdett el viselkedni: miközben boldogan dörgölőzött a lábszáramhoz, úgy dorombolt, mintha ezért kapná az ételt.

– Remélem, ez nem azt jelenti, hogy csak azért nyalizol, mert kaját kapsz, hanem mert végre örülsz nekem! – beszéltem hozzá gügyögve. Nyávogás volt a felelet, ami igazából azt is jelenthette, hogy “Persze, hogy örülök, hogy újra itthon vagy, drága gazdim!” vagy “Csak add már ide a reggelim, aztán kopó!”.

Amikor letettem elé a tálkáját, mohón vetette rá magát. Megsimogattam. Mintha észre se vette volna, zabált tovább.

– Szívesen!

Tom főzött le kávét, ami még meleg volt. Találtam egy bögrét, amire az volt írva, “Legyen szép napod!”, az alján pedig egy összezárt ököl és egy felmutatott középső ujj látszódott. Tökéletes.

Töltöttem magamnak kávét, majd felöntöttem tejjel, és szórtam rá egy kis fahéjat. Legfeljebb félperces műveletnek kellett volna lennie az egésznek, de ha már ott voltam, felfedeztem közben, mi van a hűtőben. Nem sok minden volt, valljuk be. Egy üveg bontatlan bor, néhány üveg sör, tej, vaj, zöldségek, tojás. A fagyasztóban fagyi és húsoknak tűnő alapanyagok.

A fahéj megtalálása több időt vett igénybe, de végül rábukkantam a fűszeresfiókra is.

A bögre tejeskávémmal leültem a konyha közepén lévő konyhaszigethez, és amíg a macska csámcsogott, én érdeklődőn tekintettem körbe. Minden annyira luxi volt, elegáns, sötétszürke-fehér, és marha drága lehetett.

Miután Nedjem végzett az evéssel, az előszoba és a konyha határához kocogott, ott leült, és rám se nézve tisztálkodni kezdett. Legalább végre nem menekül el – néztem a jó oldalát.

Amint befejeztem a kávém, megfordult a fejemben, hogy reggeliznem kéne és bevenni a gyógyszereimet, de nem voltam éhes, és épp a fejem se fájt.

Átvonultam a nappaliba, bekapcsoltam a tévét, és hosszas bénázás után rájöttem, hogy tudok zenét betenni. Beütöttem, hogy “٨٠s rock anthems” és lejátszottam az első listát, ami szembejött.

Nem kérdeztem meg magamtól, miért ez jutott eszembe. Úgy döntöttem, próbálom ignorálni a „de hát ez a kedvenc italod!”, „együk a kedvenc ételed”, „tessék, orchidea, eddig ez volt a kedvenc virágod!” dolgokat, és követve az ösztöneimet, rájövök magamtól, mit szeretek, mi ízlik, mi esik jól. Amikor bárki így kezdte, hogy „Ez a kedvenc…” legszívesebben a képébe üvöltöttem volna, hogy nem, nem tudom, hogy ez a kedvencem, mert nem emlékszem!

Viszont ez a muzsika zene volt a füleimnek.

Visszafogottan mozogva a zene ritmusára csináltam magamnak még egy kávét, és nyomozni kezdtem. Ha már ez volt a foglalkozásom, ideje volt kamatoztatni. Bár valószínűleg sose fordult meg a fejemben, hogy egyszer magam után kell majd kutakodnom.

A nappaliban az asztalon találtam egy női pénztárcát és egy üzenetet Tomtól.

„A pénztárcád, benne az irataiddal, a bank- és hitelkártyáddal. Szerencsére nem volt nálad a balesetkor. A PIN-kódokat sajnos nem tudom.”

Kicsit meglepett, hogy nem volt nálam a tárcám. Azt az ember mindig magánál hordja, nem?

Áttúrtam, csekkoltam az irataimat és a kártyákat is. Mindegyik képen én szerepeltem, csak még kulcscsontig érő, egyenes hajjal. Ez is jól állt, valljuk be.

Ezután tovább nézelődtem a nagyszobában.

Volt kitéve néhány fénykép. Az egyiken Tommal szerepeltem, én fehér esküvői ruhában, ő elegáns szmokingban. Egy másikon Amyvel koktéloztunk, és épp valamin nagyon nevettünk. Egy harmadikon egyenruhában pózoltam pár kollégámmal, a jobb oldalamon Jensen állt, és épp cinkosan összevigyorogtunk. A negyedik képen Nedjem szundított a fűben, egy sárga virág pont a fejére lógott. Az utolsó képen nagyon fiatalnak tűntem, mellettem egy nő mosolygott a kamerába, aki nagyon hasonlított rám. Ő lenne az anyukám?

Kivettem a képet a keretből, hogy megnézzem, mi van a hátoldalán, de nem volt rajta írás, viszont a bal széle nem volt valami egyenes, mintha levágtak volna róla egy részletet. Majd később megkérdezem Tomot – gondoltam, és visszatettem a képet a helyére.

A földszinten további érdekes dologra nem bukkantam, így az emeletre vonultam, és nagy örömömre Nedjem távolról ugyan, de követett.

A szoba, ami nem a mi hálónk volt, és ahol Tom átmenetileg aludt, vendégszobaként funkcionált. Steril volt, mint egy hotelszoba, Tom patika rendben tartotta. Gondolom gyerekszobát szerettünk volna belőle egyszer...

A fürdő is inkább vendégeknek lehetett fenntartva, nem volt benne sok cucc. Tom dolgozójába nem mertem bemenni, szóval utoljára maradt a hálószobánk. Mivel előző este a fürdőt kiveséztem, most a szobát vettem nagyító alá.

Szexi fehérneműim voltak, mindenféle színben. Ahogy a ruháim is változatosak, a kényelmes melegítőktől kezdve az elegáns, nőies darabokon keresztül a komoly báli ruhákig, minden sorakozott a gardróbban. Nem tudtam elképzelni, hogy nyomozóként kisestélyiben szeressek lenni. Lehet, ezekre Tom miatt volt szükségem. Biztos jártunk orvosbálokra, vagy ilyesmi. De ki tudja. Talán hobbim magas sarkúban verekedni.

Óh, igen, a magas sarkúk… Lenyűgöző kollekcióm volt, ahogy táskákból is. Tuti, hogy nem a saját fizumból futotta ez se. Kezdett az a rossz érzésem támadni, hogy nem szerelemből vagyok Tommal. Persze lehet, hogy a régi énem vonzódott hozzá, végül is, miért ne? Nem szabad egyből rosszra gondolnom, pláne nem szabad rosszat feltételeznem magamról. A legjobb, ha semmilyen elhamarkodott következtetést nem vonok le.

Ezt követően az ablaktól két méterre álló íróasztalhoz mentem. Az ablaknak amúgy nagyon menő kialakítása volt: oda lehetett ülni elé, az egyik fal egy könyvespolc volt, a másik oldala díszpárnákkal volt tele, el se tudtam volna képzelni kényelmesebbet. Ráadásul az ülőalkalmatosság kihúzható volt. Az egyik fiókban egy puha, púderrózsaszín pokrócot találtam, a másikban rengeteg papírt.

Oké, kezdjük az íróasztallal. A laptop ezüst volt, és éreztem, hogy az enyém. Vagyis… Ha Tomnak van saját dolgozója, biztos ott tartja az ő gépét, ergo ez az enyém lehet. Hah, micsoda nyomozói logika! – nevettem magamon.

Bekapcsoltam és jelszót kért.

Basszus.

Ha én lennék én, mi lenne a jelszavam?

Megpróbáltam a Tomot. Nem jött be.

Megpróbáltam a Nedjemet. Ez sem.

Áttúrtam a fiókokat, ám nem találtam jelszavakat, viszont ráleltem a házassági anyakönyvi kivonatunkra, vizsgapapírjaimra, meg minden doksira, amik igazolták az életem hivatalos részét.

Legalább ennyi.

Egyesével átnyálaztam az ablak alatti fiók tartalmát is, de jelszavakat ott sem találtam.

Zsákutca.

Hirtelen sajogni kezdett a fejem. Eszembe jutott, hogy be kéne vennem a gyógyszereimet, de zsigerből utáltam a pirulákat. Talán ha aludnék kicsit, jobban lennék.

Lefeküdtem az ágyba, mire Nedjem felugrott a végébe, és összegömbölyödött. Elmosolyodtam, behunytam a szemem, és azonnal magával is rántott a sötétség.

Harmadik

Csengetésre keltem. Először azt hittem, szirénáznak, majd ahogy egyre éberebb lettem, jöttem rá, hogy nem, valaki tényleg csenget.

Morcosan kikecmeregtem az ágyból. A macska addigra felszívódott. Letrappoltam a bejárati ajtóhoz.

Amy volt az. El is feledkeztem róla. Ajtót nyitottam, mire neonsárga cicanaciban beviharzott a házba, mint egy kisebb forgószél.

– Már azt hittem, itthon se vagy! – Egyből a konyhába ment, és a kezében lévő jénai tálat letette a márványlappal borított konyhapultra.

– Bocsi, csak aludtam.

– Ó, ne, sajnálom, hogy felkeltettelek!

– Semmi gond. Tom mondta, hogy jössz majd, csak elkezdett fájni a fejem, és gondoltam, lepihenek.

– De már jobban vagy? – érdeklődött aggódva.

– Igen, sokkal!

– Akkor jó!

– Kérsz egy kávét?

– Nem iszom kávét.

– Ó.

– Borod nincs véletlenül? Ha szabadnapos vagy, ilyenkor már borozni szoktunk.

Felnevettem.

– Akkor szerintem az a behűtött, bontatlan bor nem véletlenül flexel a hűtőben – emeltem fel a mutatóujjam ténymegállapítva. – Lehet már fél éve vár arra, hogy megigyuk!

– De te ihatsz egyáltalán? A gyógyszerek…

– Ma még nem vettem be. Na meg, mi van, ha pont egy kis kábulat hozná vissza az emlékeket? – érveltem, és hirtelen felcsigázódtam. Nyilván én sem hittem magamnak, de ki tudja. Ha mindig ugyanazt csináljuk, miért várnánk el, hogy valami másként történjen? Talán itt volt az deje valami újat kipróbálni.

Amy sem vitatkozott az elméletemmel.

– Engedd, hogy kiszolgáljalak! – libbent a hűtőhöz, és vette ki belőle az üveg bort. A hozzá való két pohárnak a helyét is tökéletesen tudta.

Amíg töltött nekünk, őt is alaposan szemrevételeztem, ahogy előző nap Tomot. Velem egyidős lehetett, egy fejjel magasabb volt tőlem, sportos testalkatú, a keblei dúsak. Fekete hajába fekete-sárga neon pöttyös kendőt kötött, a bőre hófehér, így az erős smink rikított az arcán. Sportosan volt felöltözve, a szettje sokszínű. A megjelenése ugyanolyan kaotikus volt, mint a személyisége.

– Igaziak a melleid? – kérdeztem váratlanul. Először döbbenten fordult hátra, felháborodás ült ki az arcára, aztán kacagni kezdett.

– Na végre! Ez az egyenes kérdés annyira te vagy! – csapta össze vidáman a kezeit. – Nem, kedves, megcsináltattam őket másfél éve, mielőtt férjhez mentem Richardhoz. Az esküvőre már nagy dudákat akartam – markolászta meg a lányokat büszkén.

– Koszorúslány voltam?

– A legfőbb, naná! Tom most már engedi, hogy felszínes szarságokon kívül más dolgokról is beszélgessünk? – érdeklődött résnyire összehúzva fekete szemeit.

– Nem t’om – vontam meg a vállam. – De fél éve nem tudhatok meg semmi érdekeset magamról, unom. Ó, amúgy tegnap pont ő mesélte el nekem, hogy te és én hogy találkoztunk.

– Ja, hogy megmentettél?

– Aztán meg te engem.

– Haha, igen, de szívesen elmesélem bővebben, Tom nyilván nem tud minden részletről – kacsintott, majd a kezembe adta a poharat, a sajátját koccintásra emelte. – Akkor végre lehet nyíltan beszélni. Szuper. – Szünetet tartott, látszott rajta, hogy gyorsan gyűjti össze a gondolatait, és valami mélyet akar megosztani velem, ami valószínűleg régóta nyomhatta a lelkét.

– Tina, amikor megtudtam, hogy te is a balesetet szenvedők között vagy, és hogy hány halott van… – elcsuklott a hangja. – Ne tudd meg, mit éltem át. A poklok poklát. Nem akartam elveszíteni a legjobb barátnőmet! Nekünk túl kell élnünk a férjeinket, hogy utána összeköltözzünk és megéljük a második tinédzserkorunkat – mondta halál komoly arccal.

– Hát ez remekül hangzik – nevettem el magam, és simán elhittem, hogy ebben egyszer megállapodtunk.

– Most nem tudhatod, de nekem a férjem mellett te vagy a másik kikötő az élet viharában. Te vagy az a barát, akivel önmagam lehetek. Elég fura természetem van, de te mindig elfogadtál és szerettél ilyen excentrikusnak. És amikor azt hittem, elveszítelek, eskü, belül én is haldokolni kezdtem. Szóval – emelte magasabbra a poharát –, elmondhatatlanul örülök, hogy életben vagy. És bár te nem emlékszel ránk, amit egy kicsit para nekem megélni, de remélem, egyszer fogsz. De ha nem, az se tragédia. Én azon leszek, hogy újra “meghódítsalak”, és a legjobb barátoddá fogadj!

Akaratom ellenére telement a szemem könnyel.

– Sajnálom, hogy mindenkinek ilyen nehéz – pislogtam a plafonnak, hátha elkerülöm, hogy kibuggyanjanak a könnyeim.

– Ezt is túl fogjuk élni, mint már annyi mindent. Na, koccintsunk, mert kitikkadok!

Koccintottunk, és ittunk. Annyira nem aléltam el a bortól.

– Mi ez a zene, amit hallgatsz amúgy? – kérdezte fintorogva.

Rá se kellett pillantanom a tévére és tudtam.

– Bon Jovi - Runaway. – Meglepett, hogy ilyenre simán emlékszem.

– Hm.

– Gondolom, ez a “hm” azt jelenti, hogy eddig nem hallgattam ilyet.

– Hát nem, de olvastam, hogy egy komoly agysérülés, kóma, meg ilyenek után néha megváltozik az ember személyisége.

– Akkor talán nem azt kéne kideríteni, ki voltam, hanem újradefiniálni önmagam.

– Igen, lehet. Támogatlak benne!

– Akkor nem baj, ha bontok egy sört?

Sötét szemei kikerekedtek, az álla az asztalon koppant.

– Sört? Nana! Mindennek van határa! – hüledezett félig komolyan, félig komolytalanul.

Lehúztam a bort, kivettem magamnak egy sört, neki újratöltöttem a poharát.

– És Tommal mi a helyzet? Milyen így együtt itthon? – puhatolózott.

Nem tudtam, mit feleljek. Időhúzás gyanánt belekortyoltam a sörbe. Sokkal jobban esett, mint a bor.

– Furcsa. Nagyon figyelmes, tegnap például egész nap csak pihentünk, filmeztünk, rendelt kaját. Nem nyomul egyáltalán. Látszik rajta, hogy fáj neki a helyzet, de tartja a távolságot. Mindenben próbál a kedvemre tenni, bár néha előjön belőle az orvos, de hát na, szakmai ártalom.

– De akkor még semmi fizikai dolog nem volt? – kíváncsiskodott.

– Kézfogáson kívül nem. Neki én nem vagyok idegen, nekem ő viszont igen. Miért kérdezed? Milyen volt a kapcsolatunk a baleset előtt? – fogtam gyanút.

Amy hümmögött, és látványosan mérlegelte, mennyit tálaljon ki.

– Arra panaszkodtál, hogy sokat dolgozik, sokat iszik, és minden apróságon összevesztek. Ilyenek.

Azonnal tudtam, hogy valamit elhallgat. Normál intuíció vagy a tudatalattimba ivódott tapasztalás, nem tudtam, de azt igen, hogy nem a teljes igazságot közli. Látta is rajtam, hogy nem vagyok maradéktalanul elégedett a válaszával.

– Tom főorvos, nagyon sokat dolgozik. Te dettó – folytatta a magyarázkodást. – Amúgy, így hogy fogsz visszatérni a melóba? Menni fog? Akarod egyáltalán? – terelte a témát. Tudtam, mire megy ki a játék, de belementem.