Annie Claydon

Versenyképes szerelem

Sue MacKay

Visszatérés Vancouverbe

Alison Roberts

Ha az álmok valóra válnak
(Krokodil-völgy)

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie Claydon, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Winning the Surgeon’s Heart

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Sue MacKay – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Taking a Chance on the Single Dad

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Alison Roberts, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: The Doctor’s Unexpected Proposal

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Gábor

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 82. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-816-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie Claydon

Versenyképes szerelem

1. FEJEZET

Csend lett, amikor a zsűri elnöke a színpadra lépett, és a harminc résztvevő izgatottan várta a győztesek kihirdetését.

Sophie megmozgatta a vállát, hogy ellazítsa a hátizmait.

A barátnője, Hannah a vállára tette a kezét.

– Jól vagy?

Sophie mosolyogva nézett rá.

– Igen, még akkor is, ha holnap csúnya izomlázam lesz. Szerintem neked van esélyed a győzelemre, Hannah. Magamban már nem vagyok olyan biztos.

De ez többről szólt, mint a személyes győzelemről. Hannah és Sophie öt éve dolgoztak együtt a Hamblewell Kórház mentőautóján. Amikor az Arial TV meghirdette a Hospital Challenge-et, együtt jelentkeztek, hogy megnyerjék a jelentős összegű első díjat.

Hannah megfogta Sophie kezét, és erősen megszorította. A kórház mögötti téren állították fel a színpadot. A nyári nap forró volt, és a nézők között valóságos vásári hangulat uralkodott. A zsűri elnöke a mikrofonhoz lépett, és néhányszor megkocogtatta.

– Gyerünk már! – motyogta Sophie.

– A zsűri úgy döntött…

A mikrofon hirtelen elnémult, és Hannah az égre emelte a szemét. Direkt csinálják! A férfi még egyszer megkocogtatta a mikrofont, majd jött egy másik, aki megoldotta a problémát.

– Elnézést! Szóval mint azt mindannyian tudják, a mai győztesek a Hamblewell Kórház képviseletében fognak versenyezni a hertfordshire-i Hospital Challenge-en. Remélem, a jövő héten mindannyian újra eljönnek, hogy szurkoljanak a csapatunknak. Mint tudják, csak két győztest választhatunk, és a versenyzők eléggé megnehezítették a dolgunkat.

Szünetet tartott. Mindenki visszafojtotta a lélegzetét.

– Tehát az első név: Hannah Greene!

Hannah mintha messziről hallotta volna az ujjongást. Érezte, hogy Sophie megöleli.

– Menj már!

Sophie elengedte a barátnőjét, a színpad felé lódította, ahol a zsűri minden tagja felállt és tapsolt.

Hannah nem akart egyedül menni. Azt hitte, hogy mindkettőjük nevét együtt olvassák fel. Nem mehet fel oda a barátnője nélkül!

– Te nyertél, Hannah! Menj, fogj kezet a zsűri elnökével!

Hannah felsétált a színpadra, kezet rázott a zsűritagokkal, majd a közönség felé fordult. A magasba emelte mindkét karját. Hangos éljenzés tört ki, és Sophie lelkesen ugrált örömében.

A zsűri elnöke elmosolyodott, és megvárta, amíg a közönség egy kicsit lecsillapodik.

– És aki Hannah-t elkíséri a versenyre… Matt Lawson!

Tessék?

Hannah megpróbált mosolyogni, de a győzelem öröme hirtelen semmivé foszlott. Azt sem tudta, ki az a Matt Lawson. A tömeg ismét szétnyílt, és egy férfi közeledett a színpad felé.

Hannah látásból ismerte, még ha a nevét nem is hallotta soha. Állítólag nagyon jó sebész, bár a nők a kórházban inkább sármos külsejéért lelkesedtek.

Napszítta haja és napbarnított bőre arról árulkodott, hogy sok időt tölt a szabadban. A férfi kezet fogott a zsűritagokkal. Aztán Hannah-ra vigyorgott. Kék szempár. Sötétkék, mint a Földközi-tenger.

Matt kedvesen gratulált neki, és integetett a közönségnek.

Hannah ott állt, és próbált mosolyogni, miközben a percek végtelen hosszúra nyúltak. Nagy sokára aztán elhagyhatták a színpadot. Sophie már lent várta, és még egyszer megölelte.

– Jaj, de izgalmas! És micsoda pasi a partnered!

Hannah szeme megtelt a csalódás és a kimerültség könnyeivel.

– Én téged akarlak!

Sophie kifújta a levegőt.

– Sokkal jobb voltál nálam. És Matt is jobb volt. Láttad, mit produkált a mászófalon?

Igen, Hannah látta. Matt Lawson a második csoportban indult, és villámgyorsan meghódította a meredek falat. Eközben ugyanolyan jól – ha nem jobban – nézett ki, mint a kórház folyosóin.

– Egyedül nem fog menni, Sophie. Mi egy csapat vagyunk!

– Most egy új csapattársat kell megszoknod. Én pedig végig szurkolni fogok neked.

– De annyira sajnálom…

– Badarság! Azt mondtuk, hogy akkor is örülünk, ha csak egyikünk nyer, nem?

Csakugyan így volt.

– De tényleg szurkolni fogsz nekem, ugye? Nélküled nem tudom megcsinálni.

– Természetesen. Nem szabadulsz tőlem egykönnyen.

Matt soha nem hitte volna, hogy győzni fog. Állítólag ő volt az egyetlen a sebészek csapatából, aki képes volt felkapaszkodni a mászófalra, ezért hagyta, hogy a többiek rábeszéljék a jelentkezésre.

Végignézte, ahogy Hannah és a társa sorra veszik az akadályokat. Mindketten fittek voltak, de egyértelműen Hannah volt a jobb. Néha megvárta Sophie-t, hogy együtt maradjanak.

Jó csapat voltak, egyforma pólót viseltek a mentőszolgálat logójával. A mentősök a munkájuk során mindig számíthatnak egymásra. Vajon mit szól Hannah ahhoz, hogy a következő versenyen vele kell indulnia?

Most a lány odament hozzá, és elmosolyodott.

– Gratulálok.

– Köszönöm. Meglepetés ez az eredmény. – Matt furcsa módon nem tudta, mit mondjon. – Legalábbis számomra. Hogy te nyerni fogsz, az nyilvánvaló volt.

Hannah elpirult.

– Ugyan már, te elsőre átjutottál a mászófalon! Nekem két próbálkozás kellett.

– Már alig várom a következő fordulót.

Hannah bólintott.

– Találkozzunk előtte, hogy gyakoroljunk?

Csábító ajánlat, gondolta Matt. Hannah természetes szépségén semmit sem rontott kipirult, izzadt arca. Gesztenyebarna haját szoros lófarokba fogta.

– Attól tartok, lehetetlen. Szinte éjjel-nappal dolgozom. És mivel úgysem tudjuk, milyen versenyszámok lesznek jövő szombaton, valószínűleg elég, ha edzünk tovább, ahogy eddig is.

Hannah nyilvánvalóan nem erre a válaszra számított, de az arcán nem látszott csalódottság.

– Jól van. Akkor folytatom az edzést Sophie-val.

A barátnőjére mutatott, aki éppen elindult feléjük.

– Persze.

– Helló, Sophie vagyok. Gratulálok! Nagyon jól csináltad, és megérdemelted a győzelmet.

Sophie kezet nyújtott, és Matt alaposan megrázta. Sophie sokkal nyitottabb, mint Hannah, és a mosolya is felszabadultabb.

– Köszönöm. Te és Hannah nagyszerű csapat vagytok.

Sophie átkarolta Hannah vállát, és felnevetett.

– Ma a határaimat feszegettem, de ti ketten megnyerhetitek a versenyt.

Mattnek korábban ez eszébe sem jutott. Ma csak elfogadható teljesítményt akart nyújtani, aztán hazamenni. De most hirtelen többet szeretett volna. Győzni – Hannah-val az oldalán.

– A kórháznak biztosan jól jönne a pénz.

– Mindannyian számítunk rátok. – Sophie felnevetett. – De azért ne roppanjatok össze a felelősség alatt.

Matt rögtön rokonszenvesnek találta Sophie-t. Az a fajta nő, akivel általában a szabadidejét szokta tölteni. Csinos, szőke hajú és kék szemű. Könnyed és vidám lány. Hannah viszont…

Hannah lenyűgöző. Gyönyörű. És semmiképpen sem olyan nő, aki futó kalandot keres. Hogy jutott ez egyáltalán eszébe?

– Most mennünk kell. – Hannah végighordozta a tekintetét a tömegen, mintha keresne valakit. – Akkor szombaton találkozunk?

Matt szemében az addig hátralévő idő túl hosszúnak tűnt.

– Igen – felelte. – Ha addig bármi történik, tudod, hol találsz, ugye?

– Igen, a sebészeten.

Matt figyelte, ahogy a két nő távozik. Sophie mondott valamit, és hevesen gesztikulált a kezével. Hannah figyelmesen hallgatta.

– Anya!

Egy hat év körüli fiú futott feléjük a gyepen keresztül, egy idősebb nő követte. Még ha nem is hallja a gyerek kiáltását, Matt azonnal tudta volna, hogy Hannah fia. Ugyanolyan világosbarna szeme és vörösesbarna haja volt. Hannah kinyújtotta a karját, megfogta a gyerek kezét, majd győzelmi táncot jártak. Matt el tudott volna képzelni a lánnyal egy egészen másfajta győzelmi táncot, de már a gondolat is helytelen volt. És annyira csábító, hogy csak nehezen tudta elhessegetni.

Matt nyolcéves kora óta folyton egyik helyről a másikra költözött, és senkivel sem kötött tartós barátságot. Menekült a rossz emlékek elől. De ebben a pillanatban utolérték, ahogy figyelte Hannah-t és a családját.

Matt már gyerekként is tudta, hogy az apja forrófejű, olykor megbántotta az anyját, sőt meg is ríkatta. De annak idején még csak nem is sejtette, hogy az anyja – amikor bezárta a szobájába, vagy elküldte valamelyik barátjához – a legrosszabbtól próbálta megóvni. Később gyakran tapasztalta, hogy az anyja fájdalmasan felnyögött, amikor lehajolt valamiért, vagy kinyújtotta a karját. Soha nem voltak rajta látható sérülések, de amikor Matt idősebb lett, megértette, hogy az apja mindig ott ütötte meg, ahol nem lehetett észrevenni.

És egyszer rá is kezet emelt. Csak egyszer, de Matt emlékezett a fájdalomra és a félelemre. Szörnyű volt, de az anyja akkor végre összepakolt, és elmentek.

A nomád élet eleinte izgalmasnak tűnt, egyfajta szabadság volt, amiről Matt nem is tudta, hogy létezik. Az anyja lánykori neve alatt új életet kezdtek egy ismeretlen városban. De aztán az apja rájuk talált, és megint menekülniük kellett. Újabb és újabb városok. Matt nem emlékezett rá, hogy hány helyen laktak. Egy bizonyos ponton lemondott róla, hogy barátokat találjon, mert tudta, hogy hamarosan úgyis elköltöznek.

Matt figyelte, ahogy Hannah a fiával bolondozik. Boldogoknak tűntek. Hannah-nak persze nem kellett egész gyerekkorában a válla mögé pillantgatnia.

De most mégis megtette. És rajtakapta Mattet, ahogy őt bámulja. A férfi mosolyogva intett, aztán elfordult, és elment. Hannah csupán a csapattársa, semmi több.

2. FEJEZET

Kék fények, de sziréna nélkül. A betegnek gyorsan be kell jutnia a kórházba, ugyanakkor Hannah-nak hallania kell ziháló légzését. Sophie-nak pedig hallania kell Hannah-t, ha kiabálna, hogy azonnal álljon meg.

A mentőautó kissé megingott, amikor befordultak a kórház felhajtójára. Sophie büszke volt a vezetési képességeire, de most nagyon siettek. Megálltak a sürgősségi osztály bejárata előtt. Hannah továbbra is a betegre – egy középkorú férfira, egy buszbaleset áldozatára – koncentrált, míg Sophie kinyitotta a hátsó ajtókat. Odakint már egy magas férfi várakozott műtősruhában.

– Mit keresel te itt? – kérdezte Sophie.

– Csak kisegítek.

Matt elmosolyodott, de – miközben Sophie meg Hannah kihúzták a hordágyat a kocsiból, és betolták az épületbe – a szemét a betegre szegezte.

Kesztyűt húzott, és figyelt, miközben Hannah közölte a beteg nevét – Ben –, és felsorolta az eddigi vizsgálatokat. A tünetek feszítő légmellre utaltak, ami egy életveszélyes állapot.

– Kérem, emeljétek fel velem együtt! Úgy tűnik, ma egyedül vagyok.

Matt halkan beszélt, hogy Ben ne hallja meg.

– Itt maradhatok veled – ajánlotta fel Hannah. – Ebédszünetem van.

– Köszönöm.

Matt mosolyától Hannah pulzusa felgyorsult. Gyorsan felvette a köpenyt és a kesztyűt.

Együtt átemelték Bent az ágyra, Sophie pedig összecsukta a hordágyat, hogy visszavigye a kocsihoz. Matt megnyugtatóan beszélt Benhez, miközben gyorsan megvizsgálta. Hannah előkészítette az ultrahangkészüléket, és odanyújtotta Mattnek a szondát.

– Köszönöm.

A férfi figyelmesen nézte a monitoron megjelenő képet. A homloka ráncba szaladt.

– Igazad van, feszítő légmell. Beteszek egy drént. Tudsz segíteni?

Hannah bólintott. Ben eszméleténél volt, és Matt igyekezett úgy fogalmazni, hogy ne ijessze meg, de nem volt vesztegetni való idejük. Hannah már a mentőautóban levette Ben ingét, most mosolyogva felemelte a karját, és a feje fölé fektette.

– Mi… mi…

Ben megmozdult.

– A doktor úr elvégez egy beavatkozást, hogy önnek könnyebb legyen lélegeznie. Kérem, feküdjön olyan mozdulatlanul, amennyire csak tud!

Hannah próbálta megnyugtatni Bent. A beteg összerezzent, amikor Matt a mellkasa egyik oldalát vattával letörölte.

– Mindjárt végzünk – mondta Matt. – Most beadok egy érzéstelenítő injekciót. Hannah-ra nézzen, ne rám!

A higgadt hang megtette hatását, Ben láthatóan megnyugodott.

– Most kérem, ne mozogjon!

Hannah előrehajolt, felkészülve a beteg reakciójára.

Ben felnyögött, és erősen belekapaszkodott a lány kezébe. Hannah hallotta a halk sziszegést, ahogy a levegő elhagyta a mellüreget.

– Kész is vagyunk. Ügyes volt. – Matt rámosolygott a betegre, és újra megvizsgálta, hogy megbizonyosodjon a beavatkozás sikerességéről. – Hannah és én egyébként csapattársak vagyunk, tudja? Egy versenyen veszünk részt, hogy pénzt nyerjünk a kórháznak.

Nem csupán felszínes fecsegés volt. Matt ki akarta deríteni, hogy Ben érti-e, amit mond, és képes-e válaszolni.

– Szerencséje van a partnernőjével.

– Tudom. – Matt ismét elmosolyodott, és ettől Hannah háta libabőrös lett. Ostobaság! Hiszen Matt ezt csak Ben miatt mondta. – Nagyon remélem, hogy a csapattársam ösztönzőleg hat majd rám.

Hannah rámosolygott Benre.

– Csakhogy ez nem így működik.

– Nyugodtan szóljon, ha gondja adódna a doktor úrral. – Ben ismét megszorította Hannah kezét.

– Köszönöm. Lehet, hogy meg is teszem.

Matt nevetett. Elégedettnek tűnt. Ben már nem zihált annyira, és sokkal élénkebb volt. Amíg Matt a vérnyomását ellenőrizte, befutott egy doktornő, hogy átvegye a beteget.

Hannah elbúcsúzott Bentől. Kilépett a vizsgálóból, és látta, hogy Matt az ajtóban várja. Levette a köpenyét meg a kesztyűjét, és odament hozzá.

– A feszítő légmell első tüneteinek felismerése egyáltalán nem könnyű. Különösen nem a mentőautó hátsó ülésén.

Hannah bólintott. Örült, hogy Matt egyetértett a diagnózisával.

– Közel voltunk a kórházhoz, és a tünetek nem voltak egyértelműek. A mellkascsövezés a mentőautóban messze nem ideális, ezért úgy gondoltam, jobb, ha sietünk, hogy a kórházban állítsák fel a pontos diagnózist.

Az ajkába harapott. Matt tekintete valamiért nyugtalanította.

– Ugye nem kell megerősítenem, hogy jól döntöttél?

– Nem.

Hannah-t inkább a kék szempár és a férfi mosolya hozta zavarba. Hirtelen úgy érezte, hogy túl közel áll hozzá.

– Mennem kell. Sophie valószínűleg már vár rám az ebéddel.

Matt barátságosan bólintott.

– Akkor szombaton találkozunk.

– Igen, szombaton.

Hannah szeretett volna valami kedveset mondani, de nem jutott eszébe semmi.

Ahogy a férfi távolodott, nem tudta megállni, hogy ne nézzen utána. Próbálta bebeszélni magának, csak azért fürkészi a férfi izmos alakját, hogy lássa, milyenek lesznek az esélyeik szombaton. Összerezzent, amikor Sophie mintegy a semmiből felbukkant mellette.

– Nem hiszem, hogy a csapatmunkát illetően bármi okod lenne az aggodalomra.

Hannah megvonta a vállát.

– Vele egészen más lesz. Mi ketten már fél szavakból is megértettük egymást, nem igaz?

– Mondogasd csak, hátha sikerül meggyőzni magad! Az imént úgy néztetek ki, mintha olvasnátok egymás gondolataiban. – Sophie cinkosan a barátnőjére vigyorgott. – Gyere, jólesne egy kis tea!

Hannah bólintott. Szombatig még sok dolga van, nem lesz ideje ábrándozni.

A négy csapat már fél nyolckor összegyűlt a Hamblewell Kórház mögötti téren. Ez volt az első alkalom a négy szombati nap közül, amikor kiválasztják azt a csapatot, amelyik Hertfordshire-t képviseli majd a Hospital Challenge döntőjében. Hannah barátai meg kollégái közül sokan eljöttek, és a többi csapat is hozott szurkolókat.

Hannah három piros pólót kapott, amelyek hátulján ott virított a kórház logója. Most az egyiket felvette. A többi csapat kék, zöld és sárga pólót viselt, hogy a kamerák könnyen meg tudják különböztetni őket. Volt egy nagy sátor, ahová még senki sem léphetett be, de mindenki kíváncsian bámulta.

Mattet sehol sem lehetett látni. Hannah kézfogással köszöntötte a többieket, és a szeme sarkából leste, mikor érkezik meg a csapattársa.

Végre! A férfi piros pólójában, kargónadrágjában és edzőcipőjében átvágott a gyepen.

– Helló!

Hannah legszívesebben megkérdezte volna, mi a fenéért késett, de ez biztosan nem lett volna jó kezdés.

– Elnézést a késésért. – Matt az órájára pillantott. – Beugrottam az irodába egy percre.

– Hogy igazi munkát végezzen?

Hannah megpróbált mosolyogni.

Matt vállat vont.

– Ez most itt meglepően igazinak tűnik. – Hirtelen felnevetett. – Te is kaptál bátorító szavakat a személyzeti osztálytól?

– Azokra a finom célzásokra gondolsz, hogy minden szem ránk szegeződik, és rajtunk múlik a kórházunk jó híre? És hogy tudnának mihez kezdeni a pénzzel?

– Igen, ettől az ember sokkal jobban érzi magát – villant meg vidáman Matt szeme.

Hannah érezte, hogy lassan megnyugszik.

– Természetesen. Mintha segítene, ha stresszelik az embert… Alig várom, hogy lássam, mire képes a többi csapat.

Matt bólintott, és fejével a tér széle felé bökött, ahol nem voltak olyan sokan. Hannah követte őt a kórház épületének árnyékába.

– Az irodám ott van.

Hannah tekintete követte a férfi mutatóujjának irányát. A sebészet ablakai az első emeletről nyíltak. Aha, Matt tehát egyáltalán nem dolgozni ment az irodájába.

– Mit láttál?

– Úgy gondoltam, hogy először a versenytársakat kellene szemügyre venni. Nem mi vagyunk az egyetlenek, akik alig ismerik egymást. Nézd meg a kékeket és a zöldeket!

Hannah szemügyre vette a két csapatot. A zöld pólósok éppen pacsiztak. Úgy tűnt, hogy leginkább a körülöttük lévő emberekért teszik.

– Igaz. Túlságosan demonstratívan viselkednek.

Matt bólintott.

– A kékek pedig többnyire hátat fordítanak egymásnak.

– De úgy látom, a sárgák jól kijönnek egymással.

– Igen, ismerem őket. Jack és Laura. A Cravenhurst Kórházban dolgoznak. Akárcsak te és Sophie, ők is egy mentőautóban.

Matt hirtelen kényelmetlenül érezte magát. Hannah ugyan igyekezett titkolni, de egyértelmű volt, hogy szívesebben versenyzett volna Sophie-val.

– Rendben, akkor csak a sárgáknak van meg az az előnyük, hogy jól ismerik egymást.

Matt a homlokát ráncolta.

– Tudod, elég arra gondolnunk, hogy épp egy légmellet kezeltünk. Elég jól csináltuk, nem?

Mattnek igaza volt, de Hannah akkor nem férfiként, hanem kollégaként tekintett rá. Ami nem volt könnyű, mert Matt ízig-vérig férfi. Csakhogy Hannah annak idején megfogadta, soha többé nem bízik meg egyetlen pasiban sem.

– Talán most kellene bevallanunk egymásnak a gyengeségünket – javasolta. – Kezdhetem én.

Matt megrázta a fejét, és a kezét a lány karjára tette. Hannah beleborzongott az érintésbe.

– Mi lenne, ha inkább elmondanád, mi az én gyengeségem? Aztán én is elmondom a tiédet.

– Rendben…

– Addig pedig jobb, ha az erősségeinkre koncentrálunk. Szükségünk lesz rá, ha nyerni akarunk. – Matt rámosolygott a lányra. – És tényleg nyerni akarunk, nem?

– De még mennyire! Pacsi?

Hannah látta, hogy a zöldek megint összeütötték a tenyerüket, és ezúttal még kevésbé tűntek magabiztosnak, mint korábban.

– Ragaszkodsz hozzá?

– Nem, nem igazán.

– Akkor inkább ne. Még akkor se, ha biztos vagyok benne, hogy a HR-osztály szívesen látná.

Hannah-nak tetszett a férfi humora. És az is, hogy nem igazán érdekelte, mások mit tesznek vagy gondolnak.

– Mit gondolsz, meddig kell várnunk?

A produkciós stáb ide-oda járkált, de úgy tűnt, még nem kezdenek.

Matt nevetett.

– Valószínűleg addig, amíg valaki el nem ájul az idegességtől.

Biztosan nem Matt lesz az, hiszen tökéletesen nyugodtnak tűnt, gondolta Hannah.

Matt hozzászokott a várakozáshoz. A műtőben fontos volt a higgadtság, mert a legkisebb hiba is nagy bajhoz vezethetett.

Most a nagy sátor egyik oldalán lévő, elzárt területre hívták őket, de még mindig nem látszott, hogy kezdődne a verseny. Matt leült egy padra, Hannah pedig letelepedett mellé. A férfi érezte a belőle áradó feszültséget. Egy kis beszélgetés talán segít.

– A múlt héten látott gyerek a te fiad?

– Igen – mosolyodott el Hannah. – Samnek hívják.

– Hány éves?

– Hat.

– És hol van most? Az apjával?

A mosoly eltűnt Hannah arcáról.

– Nem, az anyámnál. Ő hozza ide később, amikor majd kihirdetik az eredményeket. Sam és én egyedül élünk. Az apja nem játszik szerepet az életünkben.

– Bocsánat, nem akartam tapintatlan lenni.

– Semmi baj. Hogy igazi csapat legyünk, ahhoz valószínűleg amúgy is jobban meg kellene ismernünk egymást.

– Rendben. Matthew Robin Lawson. Harminchat éves. Newcastle-ban született, egyedülálló. Egy éve élek itt, előtte Glasgow-ban dolgoztam.

– Sok helyen megfordultál, ugye? – Amikor Matt kérdőn nézett rá, a lány elmosolyodott. – Az akcentusod nem árulja el, hogy Newcastle-ban születtél.

– Tényleg nem. Nincs más családtagom, csak az anyám, és ő Devonban él. Mindig oda megyek, ahol jó állás vár rám.

Ez még a saját fülének is úgy hangzott, mintha valami hiányozna az életéből. Valami fontos, ami Hannah-nak megvan: a család és a jó barátok. De Matt mindig is kívülálló volt, és jól érezte így magát.

– És szívesen megfigyeled az embereket.

Matt meghökkent.

– Valószínűleg igen. Sokat költöztünk, és amikor az ember új gyerek egy suliban, jó, ha egy darabig csak ül és figyel. – Kis szünetet tartott. – És te?

– Hannah… El kell árulnom a középső nevemet is?

– Ennyire rémes?

A lány elmosolyodott.

– Hannah Eloise Greene.

– Az Eloise teljesen rendben van.

– Csak túl kislányos, nem? Szeretnék valami… – Hannah kereste a megfelelő szót. – Valami izgalmasabbat.

– Flash? Jet?

Hannah nevetett, Matt pedig tovább próbálkozott.

– Mit szólnál az Olympiához, ha lehet klasszikus? Vagy a Junóhoz?

– Nem, az Olympia vagy a Juno túl elegáns nekem. Képzeld, az egyik barátnőm Jetnek nevezte el a fiát!

Matt nevetett.

– Akkor a Flash. Villanás, fellobbanás.

– Oké. Hannah Flash Greene. Jól hangzik. Huszonhat éves, itt születtem ebben a kórházban. Apám hat éve meghalt, Sam apjával pedig még a fiam születése előtt szakítottunk. Édesanyámmal vettünk egy házat, és ő vigyáz Samre, amikor dolgozom.

– Biztosan örül, hogy sok időt tölthet az unokájával.

Matt soha nem találkozott a nagyszüleivel, a nagybátyjainak és nagynénjeinek pedig csak a nevüket tudta.

– Igen, az apám halála után nem tudta, mit kezdjen magával. Én nem voltam ott, és…

Hannah megvonta a vállát, és elhallgatott. A férfi nem erőltette. Elvégre csak beszélgetni akart, nem titkokat kideríteni.

– Kedves résztvevők, kérem, jöjjenek ide! – kiáltotta az egyik produkciós asszisztens.

Mindketten felugrottak. Már tudták, hogy a sátorban kamerák vannak, és hogy a legjobb, ha nem vesznek róluk tudomást. Maga a sátor négy részre volt osztva, amelyeket úgy választottak el egymástól, hogy ne lássanak bele.

Egy nő átadott Mattnek egy borítékot.

– Mindent megtaláltok benne, amire szükségetek van. Kövessétek a piros jelzést!

Egy szövetajtóra mutatott, amelyen piros nyíl volt.

Hannah kinyitotta az ajtót, és Matt asztalokat látott orvosi felszereléssel megpakolva. A sátor túloldalán épp kinyílt egy másik ajtó, amely a szabadba vezetett, ahol egy kis piros autó állt. Beléptek a helyiségbe, és valaki becsukta mögöttük az ajtót. Furcsa volt kettesben lenni Hannah-val. Illetve nem kettesben – elvégre kamerák figyelték őket. Matt kinyitotta a borítékot.

– Autókulcs és egy térkép. Meg egy telefon. Á, utasítások!

Átnyújtotta Hannah-nak az iratokat, aki gyorsan átnézte őket.

– Vigyünk magunkkal mindent, amire úgy gondoljuk, hogy szükségünk lehet, és várjuk meg, amíg a telefon megszólal. Autóval megyünk egy vészhelyzethez valahová a térképen lévő piros körön belül. Még nem tudjuk, hová, vagy hogy pontosan miről van szó.

– Mintha egy átlagos munkanapod lenne.

Matt rávigyorgott a lányra, és a kártyát az asztalon lévő egyik dobozra tette.

Hannah tanulmányozta a térképet, és a homlokát ráncolta.

– A piros kör jó harminc mérföldre van innen.

– Várhatunk itt, amíg a telefon megszólal, de akkor lehet, hogy dugóba kerülünk – mondta a férfi. – Mit javasolsz, Flash? Te otthonosabban mozogsz ezen a terepen, mint én.

Hannah bólintott.

– Elindulunk. Megnézzük, mi van a dobozokban, és csak azt visszük magunkkal, amire feltehetően szükségünk lesz. – Egy kötszeres dobozra mutatott. – Még ha mindre szükségünk lenne is, csak ketten vagyunk, és nem bírnánk el ennyi mindent.

– Igaz. Mi lenne, ha összeszednéd a dolgokat, én pedig bepakolok a kocsiba?

Hannah felvonta a szemöldökét.

– Biztos vagy benne?

– Természetesen. Hozzászoktam, hogy minden ott van, amire szükségem lehet. Ezért bízom rád a döntést.

– Rendben, Robin. – A férfi meglepetten nézett rá, mire Hannah felnevetett. – Miért nem mész előre, és viszed a defibrillátort meg az oxigénpalackot?

Tizenöt perc alatt végeztek. Hannah műanyag zacskókat vett magához, hogy minél több dolgot bepakolhasson. A dobozokra filctollal ráírták a tartalmukat. Vittek magukkal néhány nagy, zárható zacskót is, mert ha már itt vannak, biztosan van valami céljuk. Ezenkívül egy táskában szendvicset és hat kis vizespalackot, amelyek elfértek a hátsó ülések előtt.

– Látod, mit csinálnak a többiek? – kérdezte Matt, ahogy kihajtott a kocsibeállóból.

Hannah elfordította a fejét, és kinézett az ablakon.

– Igen, a sárgák már elmentek. Ők is mentőautón dolgoznak, úgyhogy biztos vagyok benne, ugyanazt tették, mint mi. De a zöldek és a kékek meg várnak. – Megfordult, és a rakományra nézett. – Remélem, mindent jól csináltunk.

– Most előrenézünk, nem pedig hátra.

Matt izgatott volt. Ez most már nemcsak a győzelemről és a pénzről szólt, hanem arról is, hogy ők ketten, Flash és Robin úton vannak együtt.

3. FEJEZET

Hannah olyan helyet választott, ahonnan könnyen megközelíthető volt az összes főútvonal, és amely szinte pontosan a piros kör közepén volt. Kiszálltak, és kinyújtóztatták a lábukat. Bár még csak fél tizenegy volt, a lány elővette a szendvicseket. Ki tudja, mikor érnek rá legközelebb enni?

Tíz perc múlva megszólalt a telefon. Matt fogadta a hívást, feszülten figyelt, majd írt valamit a térkép hátuljára.

– A Lloyd’s Courtban egy férfi összeesett. További információ egyelőre nincs.

Hannah a szemét forgatta, és a legközelebbi szemetesbe dobta a szendvicspapírt.

– Még arról sem, hogy hol van, vagy hogy mi lehet a baja?

– A következő fél órában további részleteket fogunk megtudni. Ismered a Lloyd’s Courtot?

Hannah bólintott.

– Igen, egy park. Hatalmas.

Matt átadta a kocsikulcsot.

– Akkor jobb, ha sietünk.

Ahogy Hannah ráfordult a parkba vezető széles sugárútra, érkezett a következő hívás. Matt meghallgatta, majd a lány felé fordult.

– A betegünk valószínűleg szívrohamot kapott. Mindössze egy telefonhívás érkezett tőle. Nem tudta megadni a pontos tartózkodási helyét, de azt mondta, hogy fél órát sétált a parkban, és csak fák veszik körül. A neve Justin Travers. Megvan a telefonszáma, de nem jelentkezik be.

Adrenalin lövellt Hannah ereibe.

– Akkor miért kaptuk meg a számot?

– Ezt kérdezem én is…

Matt ujjával a telefonján dobolt, miközben Hannah az útra koncentrált. Befordult a látogatóközpont melletti parkolóba, megállt, kiszállt, és kinyitotta a csomagtartót.

Elővette a dobozokat, és végiggondolta, mire lehet szükségük.

– Mit csinálsz, Matt?

– Keresem… Á, itt is van!

– Micsoda? – kérdezte a lány kissé bosszúsan.

Matt túlságosan nyugodtnak tűnt. Végül is vészhelyzet van. Oké, csak kamu vészhelyzet, de akkor is.

– Justin Traversre rákerestem az interneten. És meg is találtam. Szeret gyalogolni és… Nézd!

Hannah a telefonra pillantott, miközben elővett két hátizsákot.

– Matt, ez a személy valójában nem létezik. A Facebookon sincs rajta.

– Ki tudja. Mit tennél, ha a helyzet valós lenne? Többet akarnál megtudni róla, nem?

Matt átadta a lánynak a telefont, aki megnézte a kikeresett weboldalt. A fickó informatikai tanácsadó, és hobbija a gyaloglás. Nemrég a Kilimandzsárón járt. A telefonszámát is megadták. Amikor Hannah lejjebb görgetett, kiderült, hogy van egy másik hobbija is: a Hospital Challenge nagy rajongója. Ez nem lehet véletlen.

– Azt hiszem, igazad van.

Hirtelen elszégyellte magát. Szóval Matt mégis jól sejtette.

A férfi a fejét rázta.

– Mindkettőnknek igaza van. Menjünk, és szélesítsük ki a keresési területet. Amilyen edzett ez a fickó, fél óra alatt biztosan messzebbre jutott, mint gondolnánk.

– Mit javasolsz?

– A gyaloglás szerelmesei általában szigorúan egyenesen haladnak. És ha ezt tette… Két és fél mérföldre innen van egy erdősáv.

Matt nyugatra mutatott.

– Megnézzük?

Kelet felé, egy mérföldnyire szintén fák magasodtak. Mögöttük mező terült el.

– Kockázatos. Normális esetben keresőcsapatok lennének, amelyek szétszóródnának. Mi ezt nem tehetjük meg, mert az előírás szerint mindkettőnknek együtt kell a baleset helyszínén tartózkodnunk.

Hannah nyugat felé fordult, és szemügyre vette az előtte emelkedő dombot. Nem ez lenne a megfelelő kihívás egy tapasztalt túrázó számára? Amikor Mattre pillantott, az nyugodtan és magabiztosan nézett rá.

– Egyetértek. Nyugatra megyünk.

Matt fogta a két hátizsák közül a nehezebbet, és beletett még két üveg vizet. Öles léptekkel elindult. Hannah már néhány méter után szólni akart, hogy be kell osztaniuk az erejüket, de a férfi valószínűleg pontosan ezt tette. Tehát Matt hátára szegezte a tekintetét, a fogát összeszorította. Túl büszke volt ahhoz, hogy lemaradjon.

De egy mérföld után már szédült, és a hátában meg a lábában sajogtak az izmok. Megtorpant, és a földre dobta a hátizsákját. Matt is megállt.

– Talán innunk kéne valamit…

Néhány perc pihenés, aztán mehetnek tovább.

Matt csöndben várt. Úgy tett, mintha a térképet tanulmányozná, bár pontosan tudta, hogy a domb tetején levő kis erdő felé tartanak.

– Igyál még!

A férfi átnyújtotta a félig üres üveget, aztán Hannah hátizsákjáért nyúlt.

– Nem, Matt, nekem is menni fog.

– Sietnünk kell. Ha elfáradtam, visszaadom.

A férfi nyugodtan beszélt. Sőt gyengéden.

– Nem szabad hagynod, hogy feladjam.

Matt elvigyorodott.

– Eszemben sincs hagyni. Elvégre szükségem lesz rád, ha odaérünk.

Hátizsák nélkül sokkal könnyebb volt. Hannah utolérte a férfit, és mellette haladt.

– Nem hiszel a noszogatásban, ugye?

– Úgy érted, hogy kiabálnom kellett volna veled? Nem, abban tényleg nem hiszek.

Matt összepréselte az ajkait.

– Pedig néha szükségem van rá.

Matt bólintott.

– Értem. De tőlem ne várd.

Matt nem szólt többet, és nem csak a nehéz hátizsákok miatt. A lazasága mögött szigorú elvek húzódtak meg, amelyekhez mindig hű maradt.

– Rendben. Akkor szükség esetén majd én kiabálok saját magammal.

– Az jó lenne – vigyorodott el Matt.

– Most már átveszem a hátizsákom.

A férfi bólintott.

– Rendben. Végig tényleg nem bírnám.

Matt megértette, Hannah mit akart tőle, és persze azt is, hogy a noszogatásnak semmi köze a valódi agresszióhoz.

Mégsem volt képes rá.

Több mint huszonöt éve már, hogy meg kellett védenie magát az apja haragjától. Korábban mindent úgy tett és mondott, hogy az apja kedvében járjon. Mert a legapróbb dolgokon is könnyen kiborult.

Hannah-t noszogatni egy kicsit, hogy mozgósítsa a tartalékait, természetesen egészen más lapra tartozik. Mégsem akarta megtenni. Ő egyszerűen nem ilyen. Soha nem akart ilyen lenni.

Amikor a lány elvette tőle a hátizsákját, az illata megcsapta az orrát, és bár egy kicsit izzadt volt, mégis érezte a frissességét.

– Váljunk szét egy kicsit?

Elérték az erdő szélét. Hannah elvette a férfitól a térképet, és leterítette a földre. Az erdő előttük messzire nyúlt mindkét irányban.

– Jó ötlet. Én erre megyek, te pedig a középső ösvényen.

Matt az emelkedő meredekebb részét választotta. Talán az erőfeszítés feledteti vele, hogy Hannah haja csillog a napfényben, és izzadt pólója a testéhez tapad.

– Akkor megint a nehezebb feladatot kapod.

– Ne aggódj, biztos vagyok benne, hogy még rengeteg kihívás vár ránk!

Hannah elmosolyodott.

– Rendben van, köszönöm.

Most már lassabban haladtak, és igyekeztek nem szem elől téveszteni egymást. Matt hirtelen észrevett valami kéket, de amikor odasietett, csak egy műanyag zacskó volt, amit a szél lebegtetett.

– Látsz valamit? – hallotta Hannah kiáltását.

– Nem, semmit.

Matt továbbment. Most már sűrűbb lett az erdő, és egy kanyar után belefutott az ösvénybe, amelyen a lány is haladt.

– Akkor hol lehet? Rosszul képzeltük, Matt?

Hannah a hosszú gyaloglás után kimerültnek tűnt.

– Nem hiszem.

A lány kihúzta magát.

– Oké, most itt végigmegyünk, és mindent újra átkutatunk. Aztán ha teljesen biztosak vagyunk benne, hogy nincs itt, akkor átgondoljuk a dolgot.

Még tíz percig gyalogoltak, amikor Matt végre észrevett valamit. A fák között, de napfényes helyen egy férfi támaszkodott egy fatörzsnek. Átverekedték magukat a sűrű aljnövényzeten. Egy ág megkarcolta Matt karját. Elhúzta, hogy ne sértse meg Hannah arcát. A lány elhajolt, és odafutott a keresett férfihoz.

Mattnek fogalma sem volt, hogy most mit kellene tenniük. Nem próbálhatnak meg újraéleszteni egy embert, akinek semmi baja. A férfi kinyitotta a szemét, Hannah-ra vigyorgott, aki letérdelt eléje.

– Helló! Szóval megtaláltatok. – Hátrafelé bökött a hüvelykujjával. – Oda kell mennetek.

Hannah maradt, ahol volt.

– Jól vagy?

A férfi nevetett.

– Hát persze. Igyekszünk mindent a lehető leghitelesebben csinálni, de valójában nincs szívrohamom.

A lány a homlokát ráncolta.

– Van valami innivalód?

Matt megkereste a vizespalackot a hátizsákban. A beteg nem igazi, de Hannah mégis aggódott. Jogosan, mert a férfi végig a tűző napon ült, és az arca már vörös volt.

– Ez tényleg jó ötlet – mondta a férfi. – Azt hiszem, itt kell maradnom még egy darabig. Köszönöm. De most már tovább kell mennetek. Öt perc abba az irányba!

Hannah felállt, és kérdőn nézett Mattre. A férfi csak megvonta a vállát. Lesétáltak a dombon az erdőn át, aztán mintha megpillantottak volna valamit. Egy jól álcázott sátrat. Odasétáltak, és Matt lehajolt, hogy belenézzen. Odabent több ember és négy asztal volt a különböző csapatok színeiben. A férfi felhúzva tartotta a sátorszárnyat Hannah előtt.

– Szép munka. – Egy fiatal nő lépett oda hozzájuk mosolyogva. – Ott van az asztaluk.

– Máris. – Hannah hangja szigorú volt, és úgy tűnt, teljesen megfeledkezett a versenyről. – Egy pillanatra beszélnem kell egy illetékes személlyel.

– Az óra ketyeg – mondta a nő, és összevonta a szemöldökét.

– Akkor jó lenne, ha sietnél.

Hannah bocsánatkérően Mattre nézett, de ő bólintott.

A nő intett egy feléje közeledő férfinak.

– Van valami gond?

– Igen. Az az ember odakint fekszik a napon, és nincs mit innia. Mi adtunk neki vizet. Már tiszta vörös az arca. Remélem, nem kap napszúrást.

Matt elvigyorodott. Flash csúcsformában volt.

A férfi megvakarta a fejét.

– Mondta, hogy nem érzi jól magát?

– Nem, de jobb félni, mint megijedni, nem igaz? Gondoltam, jobb, ha tudsz róla.

Hannah megvonta a vállát. Igyekezett barátságosan beszélni, de a mosolya mögött a férfi látta az őszinte aggodalmat. Matt orvosi döntéseit soha nem kérdőjelezte meg senki. Hannah-nak viszont bizonyára gyakran kellett hasonló helyzetekkel szembesülnie, és úgy tűnt, pontosan tudja, hogyan vigye keresztül az akaratát anélkül, hogy vitatkoznia kellene.

– Természetesen. Köszönjük, hogy szóltál. Majd gondoskodunk róla. Áttelepítjük az árnyékba, kicsit közelebb az ösvényhez. És adunk neki egy kis vizet. Jól lesz így?

– Csodás. Köszönöm szépen.

Hannah ismét elmosolyodott, majd megfordult.

– Ez nagyon rendes volt tőled. A többi csapat valószínűleg hamarabb észreveszi, ha közelebb van az ösvényhez.

– Mi mást tehettem volna?

– Csak azt akartam mondani, milyen jó, hogy a társam számára nem minden a győzelem.

Hannah csípőre tette a kezét.

– Csak várd ki, mi történik, ha nem mész most azonnal oda ahhoz az asztalhoz! Gyerünk!

Matt szinte kísértésbe esett, hogy megtudja, mi történne. Izgatónak találta az elképzelést. Úgy tűnt, hogy a lány képes olvasni a gondolataiban, mert ingerülten felvonta a szemöldökét.

Matt zavartan sarkon fordult, és az asztalhoz sétált.

4. FEJEZET

Közel egy órán keresztül magyarázták a két zsűritagnak, mit tettek a hátizsákjuk tartalmával, és hogyan kezelték a beteget. Körülbelül fél óra múlva megjelent a sárga csapat és a kékek, de a zöldek még mindig nem voltak sehol. Végül Matt és Hannah távozhatott. Az egyik produkciós asszisztens elkísérte őket egy kisbuszhoz, amely visszavitte őket a parkolóba.

Matt beült a piros autóba, és betette a kulcsot a gyújtásba. Hannah kinyújtotta a kezét.

– Vérzik a karod.

A zsebéből előhúzott egy csomag antiszeptikus törlőkendőt, amely korábban bizonyára a hátizsákban lehetett.

Matt az akció során csak úgy mellékesen konstatálta, hogy néhány tüske felszakította a pólóját, és megkarcolta a karját is. A válla égett. Most látta, hogy véres is.

– Semmi baj.

Hannah szemrehányó pillantást vetett rá.

– Hidd el, nem mondom el senkinek, de szeretném, ha a következő négy hétben a lehető legegészségesebb maradnál. Ezért most muszáj ellátnom a sebet.

Ami túl közel volt a vállán lévő heghez, amit Matt senkinek sem mutatott meg. De tudta, hogy Hannah-nak igaza van. Felhúzta az ingujját, és megnyugodott, mert a nagy piros sebhely nem látszott.

– Elég csúnyán néz ki. – Hannah elhúzta a száját. – Most pedig harapd össze a fogad!

– Aú! Mit csináltál?

– Volt egy tüske a sebben. – Hannah az ujjai között tartotta. – És azt hiszem, van még egy. Vigyázz…

Matt ezúttal felkészült, és nem adott hangot a fájdalmának. Hannah megtisztította a seb környékét, és ragtapaszt tett a sebre.

– Ez most maradjon rajta, de…

– Ki kell mosnom a sebet, amint hazaérek, ugye? Tudom.

Matt ismét lehúzta az ingujját.

– Persze, persze. Bocsánat, a szokás hatalma.

Hannah hátradőlt, és nézte, ahogy a fű csillog a napfényben. Matt egyszeriben nem akart elindulni. Megszokta, hogy másokkal csak a munkáról beszélget, és ki nem állhatta a fecsegést. Hannah-val viszont ez másképp volt.

– Elég jól ismered ezt a parkot, ugye?

– Amikor kicsi voltam, vasárnap délutánonként ide jártunk, és az apám megtanított sárkányt eregetni.

Jó lehet ilyen emlékekre visszagondolni.

– Soha nem akartál máshol élni?

– Amikor az apám meghalt… Akkoriban máshol laktam, és mire visszajöttem, már késő volt. Aztán meg nem hagyhattam egyedül az anyámat.

– Sajnálom. Biztosan nehéz lehetett.

– Különösen az anyámnak. – Hannah megvonta a vállát, mintha a saját gyásza nem lenne olyan fontos. – Az apám tudta, hogy úton vagyok hazafelé, de sajnos nem tudott megvárni.

Egy könnycsepp pergett le az arcán, és türelmetlenül letörölte. Matt meg akarta vigasztalni, de bizonytalan volt benne, a lány hogyan fogadná.

– Azt hiszem, nincs szükség sok szóra azok között, akik szeretik egymást. Hiszen úgyis tudják, hogy fontosak egymásnak.

Hannah bólintott.

– Én is így gondolom. Vagy legalábbis remélem, hogy így van. Leginkább azt sajnálom, hogy sosem mondhattam el az apámnak, nem kell aggódnia anya miatt, mert én vigyázok rá.

– Valószínűleg úgyis tudta. Mint ahogy te is tudod, mit gondol a fiad.

Matt egyáltalán nem volt szakértő a témában. Gyerekként mindig csak kívülről figyelhetett meg más családokat.

Hannah felnevetett.

– Igaz. Szerencsére egyelőre még gyorsabban gondolkodom, mint Sam, különben nem tudnék lépést tartani vele.

Matt elmosolyodott.

– Jó lett volna – mondta Hannah –, ha Sam még találkozott volna az apámmal. Remekül kijöttek volna egymással.

– Akkor te mutattad meg neki, hogy kell sárkányt eregetni?

– Nem, sajnos még nem. – A lány elkerekedett szemmel nézett a férfira. – De jó ötlet. Talán egyszer sort keríthetnék rá.

Matt nem merte megkérdezni, hogy velük mehetne-e. Ráadásul azt sem tudta, hogyan kell sárkányt eregetni.

Összerezzent, amikor valaki kopogott a kocsi ablakán. Hannah megnyomta a gombot, hogy leengedje az ablakot. A sárga csapat is megérkezett, és a sárga autóhoz mentek. A produkciós asszisztens elmosolyodott.

– Tényleg vissza kellene mennetek a kórházba. Ott lesz még néhány kérdés, és amikor a többi csapat visszaért, kihirdetjük a győzteseket.

– Hol van a másik két csapat? Tudjátok?

A fiatal nő megrázta a fejét.

– Sajnálom.

– Semmi baj. – Hannah felhúzta az ablakot. – Valószínűleg nem árulhatja el.

Matt beindította a motort.

– Majd kitaláljuk.

Hannah már bánta, hogy az imént olyan sokat elárult magáról. Általában csak nagyon röviden beszélt arról, hogy egy időben külföldön élt, és azonnal visszajött, amikor az apja meghalt.

Senkinek sem mesélt a mindent felemésztő bűntudatról. Arról, hogy elkísérte a barátját egy olyan útra, amely a férfi álma volt, nem az övé. Az ő álma John volt, ezért követte őt mindenhová.

Amikor az apja rákérdezett, hogy mit akar valójában, Hannah azt felelte, hogy pontosan ezt. Világot látni. A szülei azonban nem hittek neki, és aggódtak érte. Ennek ellenére elengedték, kikísérték a repülőtérre, és görcsös mosollyal integettek utána.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy Hannah látta az apját. Amikor megkapta a táviratot, amely csak több postahivatal közbeiktatásával érte utol, felhívta az anyját, és megtudta, hogy az apja már haldoklik. Ezúttal John volt az, aki kivitte a repülőtérre, és integetett neki, de sokkal vidámabbnak tűnt, mint annak idején a szülei. És ez volt az utolsó alkalom, hogy látta őt. Mire hazaért, az apja már meghalt, és soha nem tudott bocsánatot kérni tőle.

Matt befordult a kórház mögötti útra. Ott állt már Hannah anyja és Sam a nézőközönség első sorában. A kisfiú a közösen készített piros zászlót lengette. Matt közvetlenül előtte állította meg a kocsit.

– Anya! Anya! – kiáltotta Sam lelkendezve.

Hannah kiszállt a kocsiból.

– Anya! Nyertél?

– Még nem dőlt el. – Hannah megsimogatta a kisfiú arcát. – De minden tőlünk telhetőt megtettünk, és ez a legfontosabb.

Sam gyorsan elfelejtette a csalódottságát, és a zászlóval a kezében fel-alá ugrált. Amikor Matt is kiszállt az autóból, Sam kíváncsian megbámulta, de amikor a férfi intett neki, gyorsan Hannah mögé bújt.

Hannah a kisfiához fordult.

– Sam, ő Matt.

– Szia, Sam! – A férfi leguggolt, és a gyerekre mosolygott. – Klassz zászlód van.

– Én csináltam – felelte a kisfiú, és lengetni kezdte.

Matt komolyan bólintott.

– Rögtön láttam.

Sam láthatóan elégedett volt a válasszal. Matt felállt, hogy üdvözölje Hannah anyját is.

Most már a többiek is észrevették a piros autót. A szurkolóik éljeneztek, és magasba emelték a kórház nevével ellátott transzparenst.

Hannah átemelte Samet a korláton, közben érezte sajgó izmait. A gyerek lelkesen lengette a zászlót, és mivel jobban akart látni, kinyújtotta a karját Matt felé. A férfi habozott egy kicsit, majd mosolyogva a nyakába ültette a gyereket. Sam ujjongott.

Hannah megkocogtatta a fia térdét.

– Maradj nyugton, jó? Különben le fogsz esni.

Matt megrázta a fejét.

– Ne aggódj, erősen tartom!

Mindennapos lenne az ilyen jelenet, ha Sam mellett állna az apja. Ha John nem közli vele annak idején, hogy nem tud mit kezdeni egy gyerekkel. Annyira el volt foglalva saját magával, hogy a lány és a baba csöppet sem érdekelte. Hannah gombócot érzett a torkában.

– Itt maradnál egy pillanatra, Matt? Leparkolom a kocsit.

Hirtelen nagy szükségét érezte, hogy egy kicsit egyedül legyen.

– Ööö… persze – felelte Matt némileg zavartan, mert nem volt hozzászokva a gyerekekhez.

– A kulcs?

– A zsebemben.

A férfi nem engedte el Samet, pedig valószínűleg egy kézzel is megtarthatta volna. Hannah látta a kulcs körvonalait a nadrág vékony anyagán át. A szája hirtelen kiszáradt.

– Oké. Akkor…

Két ujjával kihalászta a kulcsot, aztán gyorsan hátralépett.

– Megyek, leparkolom a kocsit, Sam. Itt maradsz Matt-tel és a nagyival?

A gyerek bólintott.

A parkolóban Hannah összefutott Sophie-val. Átkarolta a vállát, és együtt sétáltak vissza.

– Szóval Matt összebarátkozott Sammel. Egyébként milyen volt?

Izgalmas. Igazi kihívás.

– Ööö… jó kondiban van.

– Szeretem a jó kondiban lévő férfiakat.

Sophie felnevetett, Hannah pedig oldalba bökte.

– Együtt másztunk meg egy hegyet. És jó a problémamegoldásban.

– Igen? Szeretem az olyan férfiakat, akik meg tudják oldani a problémákat.

– Akkor miért nem próbálkozol be nála? – csúszott ki Hannah száján, de rögtön azt kívánta, bárcsak visszaszívhatná a szavait.

– Nem, köszönöm. Ő a tiéd. – Sophie elhallgatott, és Sam felé futott. – Hé, Sam! Nagyot nőttél!

Sam előrehajolt, és Sophie fejére koppintott. A lány nevetett.

– Be kell mennünk – mondta Matt. – Sophie, te is jössz?

– Inkább nem – felelte Sophie, és cinkosan mosolygott Hannah anyjára.

Elindultak a recepció felé, a közönség hangosan éljenezte őket. Sam lelkesen lobogtatta a zászlóját, míg Matt le nem vette a válláról. Hannah megölelte a kisfiút.

– Most pedig szaladj vissza a nagyihoz, jó? Mattnek és nekem még van egy kis dolgunk, de hamarosan én is jövök.

Hannah intett az anyjának, nehogy szem elől tévessze Samet.

– Odakísérhetem…

Matt hangjában aggodalom csengett, de Hannah megrázta a fejét.

– Ezt már ő maga is meg tudja csinálni.

És Sophie persze már ott is volt a gyerek mellett. Sam megfordult, és odaintegetett az anyjának.

– Klassz srác – mondta Matt. – De nem könnyű gyerek, ugye?

– A klassz gyerekek sosem könnyűek.

Matt elgondolkodva bólintott.

Számos kérdésre kellett válaszolniuk, ami egyáltalán nem volt könnyű. Ennek ellenére nagyszerű mókának bizonyult, és remélték, hogy jól teljesítettek. A válaszokra kapott pontszámot hozzáadták ahhoz, hogy elsőként jutottak el a „beteghez”. Matt eléggé biztos volt benne, hogy mindent jól csináltak.

Hannah egyre idegesebb lett, Matt pedig azon gondolkodott, hogyan nyugtathatná meg. De nem jutott eszébe semmi, mert ő is izgatott volt.

Végül a négy csapatot összehívták. A kamerák rájuk irányultak. Az egyik zsűritag összefoglalta a csapatok teljesítményét. Hannah nyugtalanul toporgott Matt mellett.

A férfi lehajolt, hogy valamit a fülébe súgjon:

– Fogadást kéne kötnünk, hogy meddig húzzák még az időt.

A lány felnézett rá.

– Két perc.

– Szerintem harminc másodperc. A vesztes fizeti a következő kávét.

Matt biztosra vette, hogy a zsűritag még legalább három percig fog beszélni, de ha cserébe meghívhatja Hannah-t egy kávéra, akkor tulajdonképpen ő győzött, nem igaz?

Gyorsan az órára pillantott, és Hannah is így tett. A másodpercmutató lépegetett, és a lány megbökte a férfit, amikor letelt a két perc. Ó igen, ez a mosoly mindent megért!

– Te nyertél.

Ebben a pillanatban a zsűritag megemelte a hangját:

– És a győztesek… Matt és Hannah a Hamblewell Kórházból.

Az emberek éljeneztek, és Matt látta, hogy Sam győzelmi táncot jár. Hannah szinte lebénult a jó hír hallatán, és gépiesen kezet rázott a sok gratulálóval. Aztán felmentek a színpadra. A zsűritagok is kezet fogtak velük, és mindkettőjüknek egy-egy érmet akasztottak a nyakába.

További gratulációk és fotók következtek. Aztán hirtelen kettesben maradtak.

– Jól csináltad, Flash.

– Te is, Robin. – A lány a homlokát ráncolta. – Nem szeretnél inkább te Flash lenni? A Robin úgy hangzik, mintha a segédem lennél.

– Hé, te maradj a saját nevednél, én is maradok az enyémnél! Már megszoktam az évek során. – Matt levette a medált a nyakából. – Gondolod, hogy Sam örülne neki?

– Nem, az a tiéd, megdolgoztál érte. Majd az enyémet megkaphatja.

Matt mégis a kezébe nyomta.

– Így kettőt is a nyakába akaszthat.

Hannah felnézett rá.

– Miért nem jössz velem, és adod oda neki magad? Akkor meg is köszönheti. Valószínűleg elmegyünk inni valamit, mielőtt otthon elnyúlnék a kanapén. Szívesen meghívlak téged is.

Matt semmit sem szeretett volna jobban, mint több időt tölteni Hannah-val, és jobban megismerni őt. De ez nem jó ötlet.

– Köszönöm, de haza kell mennem. Dolgom van. – Hazugság volt, és annak is hangzott. – És a kanapém is vár rám.

A lány egy pillanatig kérdőn nézett rá, de aztán bólintott.

– Köszönöm ezt a szép napot. És a medált is. Biztos vagyok benne, hogy Sam örülni fog neki.

Matt utánanézett. Hannah letérdelt a fia elé, és a nyakába akasztotta az első érmet. Matt szíve összeszorult, amikor látta, hogy a gyerek a kezébe veszi a másikat, és alaposan megvizsgálja. Hannah Matt irányába mutatott, mire a gyerek feléje fordult.

A férfi sietve távozott. Hirtelen rádöbbent, mennyire elfáradt, és a vállán lévő seb is sajgott. Haza kell mennie, hogy lezuhanyozzon. És mindenekelőtt ki kell vernie a fejéből Hannah-t.

5. FEJEZET

Hannah próbált nem folyton Mattre gondolni. Nem könnyítette meg a dolgát, hogy Sam állandóan róla beszélt, és az anyja is rokonszenvesnek találta a férfit. Felmerült benne a kérdés, vajon Mattnek van-e családja.

Sophie tudta a választ.

– Biztos, hogy szingli.

Hannah hátradőlt a mentőautó ülésén.

– Honnan tudod?

– Beszéltem az ortopédiai osztály egyik nővérével. Gyakran van ott náluk, mert az ő betegeiket is ő operálja.

– És minden adatot begyűjtöttek róla?

– Igen. A kórház mellett lakik a sarkon. Már egy éve itt van, és nincs barátnője annak ellenére, hogy tényleg úgy néz ki, mint egy isten. – Sophie a homlokát ráncolta. – Talán valami sötét titka lehet.

Hannah is gondolt erre.

– Vagy csak a magánéletét őrzi.

– Úgy érted, tudsz valamit?

– Nem, csak nem mindenki randizik annyit, mint te. Nekem sincs már évek óta partnerem. De ez valószínűleg senkit sem lep meg, mert nem is nézek ki istennőnek.

– Ne butáskodj! Te egy szuper istennő vagy! – Sophie vágott egy grimaszt. – Csak nem hiszed el, hogy van olyan férfi, aki nem hagyna el.

– Emellett van egy hatéves gyerekem, és ott a munkám. Nincs időm randizni.

Persze ha akarná, biztosan tudna időt szakítani rá. Elvégre az anyja mindig is szorgalmazta, hogy lazítson néha. De a bűntudat visszatartotta Hannah-t. Soha többé nem enged a kísértésnek, hogy azt higgye, szerelmes, és csalódást okozzon a szeretteinek.

– Biztos, hogy nem tehetnél kivételt Mattet illetően? – Ebben a pillanatban a rádió bekapcsolt, egy balesethez riasztották őket. Hannah nem bánta, legalább nem kellett Mattre gondolnia. – Induljunk!

Sophie a barátnőjére pillantott, mielőtt elfordította volna a slusszkulcsot.

A verseny második fordulóját a kék csapat kórházában rendezték. Matt küldött egy sms-t Hannah-nak, hogy fél nyolcra ott lesz, és hoz neki kávét. Végül is elvesztette a fogadásukat. Hannah caffè lattét kért cukor nélkül, és szinte azonnal egy mosolygós arc érkezett válaszul.

Mattet könnyű volt észrevenni a sok ember között. Részben a magassága, részben pedig a szőke haja és a piros pólója miatt. A