© Gergely Tibor 2009

Borító grafika:

Székely Bertalan: Egri nők

ISBN 978-963-9897-32-8

Gergely Tibor

Küzdelmek népe

Ajánlom ezt a regényt, minden olyan ember emlékének, aki történelmünk folyamán, életét vagy testi épségét adta a hazáért.

/A regény XX. századi szereplői kitalált személyek, ezért bármilyen hasonlóság valós személyekhez, csak a véletlen műve lehet. A középkori rész viszont történelmi alapokra épül, ezért a benne szereplők is – kevés kivétellel – létező személyek voltak, kiknek a sorsa is a leírtaknak megfelelően alakult. De, hogy így következett-e be vagy másképp? KI TUDJA?/

BUDAPEST 1992

Két teli bevásárlószatyorral a karjaimban, cirkuszi akrobatákat megszégyenítő mutatvánnyal – melyben egyesítettem egy kínai egyensúlyozóművész, egy indiai gumiember, és egy francia bűvész tudományát – próbáltam bejutni budai lakásom ajtaján. Alaposan leizzadtam, mire sikerült előhalásznom nadrágom zsebéből a kulcsaimat, és bemenekülhettem végre a hűvös nappaliba, ahol trópusi virágokkal körbevett, kis csobogóval kombinált tó próbált enyhíteni az augusztus iszonyú melegén. A konyhában megszabadultam túlterhelt nylon zacskóimtól, és magamhoz véve egy kihűlőfélben lévő hamburgert meg egy dobozos kólát – az ebédemet –, levonultam az alagsorba. Egy pillanatra még megtorpanásra késztetett a gondolat, hogy nem kéne-e elrámolnom a romlandó tejterméket, de aztán a „Hej, ráérünk arra még” elv alapján elvetettem az ötletet. Az alagsorban kellemes agglegénybarlangot rendeztem be, s mivel majdnem minden szabadidőmet itt töltöttem, igyekeztem minél lakájosabbá tenni. Most egy öblös fotelt céloztam meg és, miközben kajámat egyensúlyozva közelítettem a kitűzött cél felé, el kellett haladjak a hatalmas akvárium mellett, mely a fenti tó folytatása volt, s ahol a különféle díszhalak, csoportokba verődve az üvegnél, megbabonázva bámulták az ebédemet. Tapasztalatlanabb egyének már két marokkal szórták volna nekik a haleledelt, olyan látványosan tudtak kunyerálni, engem azonban már nem tudtak átrázni. Akkor is ugyanígy koldultak, ha épp előtte zabálták tele magukat ízletes szúnyoglárvákkal. Így hát szemrehányó pillantásaiktól követve jutottam el a fotelig, és a hamburgert incselkedve lengetve az orruk előtt, letelepedtem és törökülésbe rendezgettem hosszú lábaimat, amivel kivívtam a megviselt rugók nyikorgó tiltakozását. Végre nekiláthattam az evésnek! Azzal kezdtem, hogy egy kis kecsöppel lecsöpögtettem a szőnyeget. A tisztaságra mindig vigyáztam – nehogy takarítani kelljen! –, ezért gyorsan lehajoltam, hogy eltüntessem a süppedős perzsát csúfító foltokat, ezáltal néhány csepp mustárral is gazdagítva a gyűjtemény. Ha már ott voltam alaposabban körülnéztem, sikerült is felfedeznem a hosszú szálak között néhány szem főtt kukoricát. Ez a múltkori pizzáról kerülhetett oda.

Nincs mit tenni – lombozódtam le – rövidesen takarítani kell.

Csoda, hogy megkeseredett a számban a falat? Amúgy is elkedvetlenített, hogy kihűlt a kajám. Hogy az ördögbe tud harminchat fokban kihűlni az étel? Felhörpintettem egy korty kólát. Minden várakozásomat felülmúlta. Sokkal melegebb volt, mint vártam! Ja, a hő nem vész el, csak átalakul. Miközben fanyar pofával harapdáltam a hideg hamburgert és kortyolgattam rá a meleg kólát, a távirányítóval bekapcsoltam a sarokban álló hajókoffernyi Tv-t.

S bár a hűtőszekrényben behűtve állt kétüveg pezsgő, arra az elképesztő esetre, ha valakinek jobb dolga nem akad és hozzám jön vendégségbe, én mégis maradtam e meleg, jólesően ragacsos nedűnél. Szeszesitalt ugyanis elvből nem iszom... na meg pohárból sem! Még ha egyesek azt mondják is; nem egészséges, hizlal, stb., a legkevésbé attól féltettem magam, hogy kólaszürcsölgetésből kifolyólag múlok ki ebből a világból. Mint a fél éve alakult Magyar Terroristaelhárító Különleges Alakulat helyettes parancsnokának erre volt a legkevesebb esélyem.

Kommandónkat mind többször vetették be. Egyre szaporodott az erőszak, egyre elszántabbak lettek a bűnözők. S míg ez idáig jórészt csak saját országunk béliekkel gyűlt meg a bajunk, ezen túl újabb veszélyekkel is számolni kellett.

Egy évvel a „Sivatagi Vihar” után Szaddam Husszein terror háborút hirdetett mindazon országok ellen, melyek bármilyen formában részt vállaltak az Irak elleni harcokban. Ezzel akarta rávenni a szövetségeseket az egyre nyomasztóbb ENSZ szankciók eltörlésére. A híradások világszerte terroristák által elkövetett cselekményekkel voltak tele. Nap, mint nap mutatta a tévé, amint emberek tucatjai halnak meg különféle terrorcselekmények miatt.

Most éppen Olaszországban, egy lelőtt repülő roncsaiból szedték ki a szénné égett áldozatokat. Távolinak és érthetetlennek tűnt szobám békéjében a borzalmaknak ez a tárháza, az ártatlanul legyilkolt, semmiről sem tudó gyermekek képe. Mikor, s egyáltalán lesz-e ennek vége? Vajon véget lehet-e egyszer vetni az ártatlan emberi életek kioltásának?

Elmélkedésem közben éles sípolással megszólalt a személyhívóm Rápillantottam, 10-es fokozat. A következő pillanatban a kezemben volt a telefon. A 10-es közvetlen életveszélyt jelent!

–Gergely főhadnagy – szóltam a kagylóba, miután létrejött a kapcsolat.

–Sáfár alezredes – hallottam a titkosított vonal végéről parancsnokom hangját.

–Jelentkezem uram! Mi történt?

–Az, amire napok óta számíthattunk. Az Irakiak! Elfoglaltak egy tízemeletes épületet, és azzal fenyegetőznek, hogy felrobbantják, a benne lévőkkel együtt, ha nem teljesítjük a követeléseiket.

–Az ENSZ szankciók?

–Azok, a fene essen belé! Keservesen megfizetünk még, hogy kiküldtük azt a néhány orvost az öbölháború idején.

–Hol történt?

–Kispest, Kagyló utcai lakótelep.

–Az a város másik végén van!

–Tudom... Igyekezz!

Ebédem szomorú maradékát hátrahagyva rohantam fel a nappaliba, s a riasztástól számított két percen belül, a sporttáskámba összekészített felszerelésemmel együtt, már a kocsimban ültem. Egy égszínkék Lamborghini Countach nem a leghétköznapibb járgány, de a gyorsasága és az ereje néha életeket menthet, és ez volt az, ami igazán számított. Mikor elindultam, még felrémlett előttem, hogy az asztalon felejtett tejnek alighanem lőttek, de aztán már száguldottam is nyikorgó gumikkal a cél felé, ahol felütötte fejét a gonosz, újabb bizonyítékát adva az ártatlanok véget nem érő kínzatásának. S bár minden figyelmemre szükségem volt, hogy a zsúfolt városon gyorsan, de biztonságosan jussak keresztül, tudat alatt felmerült bennem a kérdés: Hogy kezdődött mindez? Tényleg számomra hogyan is ...?

***

1976-ot írtunk. A tizedik életévemet koptattam éppen, és barátaim lelkes segítsége folytán ez a kopás igen látványos méreteket öltött. Akkor épp cseresznyeérés volt, így egy környékbeli cseresznyefán talált minket az egyik délután, na meg a fa gazdája, aki nem vette jónéven, hogy lecsócsáltuk az összes cseresznyéjét. Sőt, határozottan rossznéven vette! Ezt igen érthetően a tudomásunkra is hozta, mivel erőteljes futógyakorlatra késztetett minket a tüskés botjával. Eleddig ez volt a legkitartóbb gyümölcsfa-tulajdonos, akivel dolgunk volt, habár nem értettük mért olyan dühös, hisz jövőre is lesz termés. Állhatatos kitartásának következményeképpen elérkeztünk a közeli kiserdőhöz, ahol aztán rutinosan szétszóródtunk, végleg lerázva a dühöngő embert.

Jócskán elszakadva a többiektől sűrű bokorba vetettem be magam, hogy kilihegjem fáradalmaimat, mikor a levelek közül kikandikálva bámulatos dologra lettem figyelmes. Ámulatomban a számat is nyitva felejtettem, amit így a bokorban nem kellett volna, mert néhány lézengő bogár nyomban belé telepedett, valami kellemes barlangnak vélvén a helyet. Az alkalmi vendégeket köpdösve néztem tovább azt a feketeruhás alakot, aki egy karddal gyakorlatozott magában, itt az erdő mélyén. Egy igazi karddal! És ez az ember – kinek az arcát nem láthattam, mert csuklya volt a fején – olyan elképesztő ügyességgel forgatta, pörgette azt a kardot, mintha csak újabb végtagként a testéből nőtt volna ki, s nem csupán élettelen vasdarab lenne.

Nem tudom, hogy történt, de azon vettem észre magam, hogy ott állok néhány méterre ettől az embertől, és csak bámulom-bámulom boszorkányos ügyességét, közben pedig végig egy kérdés kívánkozott ki belőlem.

–Ki vagy te? – tettem fel végül is a kérdést gyerekes bárdolatlansággal, a köszönést, mint most éppen nem aktuális dolgot, teljesen mellőzve.

Valószínűleg már akkor tudott ottlétemről, mikor az első mély lélegzetet vettem a bokor alján, mert a gyakorlást meg sem szakítva, csodálkozás nélkül, teljesen közömbös hangon válaszolt.

–Nindzsa.

–Nindzsa? – kérdeztem, miközben felém fordulva nagy ívű kört írt le a karddal.

–Az – felelte, és az orromtól két centire állította meg a pengét.

Ebben maradtunk!

Levette a csuklyát és a barátságtalan maszk alól egy korántsem barátságtalan fiatalember jóképű arca vigyorgott rám. Egy huszonöt év körüli, száznyolcvan centi magas, fekete hajú, vidám tekintetű, erőtől duzzadó férfi.

–Tudod mit jelent? –kérdezte.

–Aha – vágtam rá azonnal, bár ez a magabiztosság elég hiányos alapokra épült.

A nindzsákról való összes ismeretem egy filmre korlátozódott, amit egyik barátom születésnapján néztünk meg. Az apja pártitkár volt a faluban, és akkoriban csak nekik volt videójuk az ismerősök közül. Igaz a filmet úgy néztük végig, hogy figyelmünk minduntalan megoszlott a képernyő, és az ünnepelt apjának meredten figyelő ábrázata között, mert az a legnagyobb erőlködések árán sem tudta nyelve hegyével az arcára tapadt dobostorta darabkát lenyalintani, de arra határozottan emlékszem, mennyire nehezményeztük, mikor egy orgyilkos nindzsa végzett az egyik főszereplővel.

–Ez nem egészen fedi a valóságot – mondta ő, miután megtudta, mire alapozom a tudományomat.

–Eddig ez nem volt vizsgafeladat, de ha akarod, holnapra bemagolom – vágtam rá sértődötten.

–Jól van na! Ne húzd fel magad! Csak kíváncsi voltam érdekel-e?

–Azt nem mondtam, hogy nem érdekel.

–Hát akkor... engem itt minden nap megtalálsz.

Valóban minden nap ott volt, s ezek után én is. Eleinte csak kíváncsiságból jártam ki, és egy fa alól néztem, hogyan gyakorol különböző fegyverekkel, hol karddal, hol íjjal, némelykor meg késsel vagy a sakennek nevezett dobócsillagokkal, s mindeközben nagy kedvvel magyarázott nekem. Mesélt sok mindenről, én pedig legalább olyan érdeklődéssel hallgattam, mint amilyen kedvvel ő előadta.

Megtudtam, hogy Csinger Kálmán a neve, és csak nemrégen érkezett haza Japánból, ahol tartós kiküldetésben volt a szüleivel, akik a tokiói nagykövetségen dolgoztak. Ott lett belőle nindzsa avagy magyarul: lopakodó. Már gyermekkorától gyakorolta a nindzsucut, ami minden tekintetben meg is látszott rajta. Kidolgozott izmaival, a legnagyobb könnyedséggel végzett el olyan lélegzetelállító gyakorlatokat, melyek egy akrobatának is becsületére váltak volna.

Néha megkért, hogy segítsek neki ebben-abban. Eleinte a célba lőtt nyilait hordtam vissza, majd megmutatta, hogy tartsam a kést, mielőtt eldobom, aztán azon vettem észre magam, hogy a kardvívást gyakoroljuk. Lassan vezetett be a fortélyaiba, de elérte, hogy mind többet szerettem volna tudni, és egy idő után már nem azért mentem, hogy őt nézzem, hanem azért, hogy engem tanítson.

Évek teltek el és én mind nagyobb kedvvel gyarapítottam harci tudásomat. Elsajátítottam a karatét, reflexeim annyira kifejlődtek, hogy a kilőtt nyílvesszőt is elkaptam, mesterlövész szinten bántam az íjjal, dobócsillaggal akár a feldobott fadarabot is eltaláltam és vívásban is egyre kevesebbszer maradtam alul mesteremmel szemben. Megtanultam az álcázás művészetét, tűz- és füstbombák készítését. A hajdani kisgyerekből lassanként felnőtté váltam, acélos izomzatú, kemény csontozatú, kígyó hajlékony- és gyorsaságú, százkilencven centi magas kisportolt férfi, és képzett nindzsa lettem.

1986-ban, talán kalandvágyból, talán ostobaságból, mindketten beléptünk a „Halál Kommandóba”. Ezt az elit egységet eredetileg Franciaországban szervezték, és nehezebb volt felvételt nyerni a soraikba, mint a hírhedt Idegen Légióba. Nevét pedig onnan kapta, hogy, aki nem bírta a kiképzést, az meghalt. Bizony ilyenek jócskán akadtak!

Az embertelen kiképzés első hónapjai alatt az összes modern lőfegyver működését belénk sulykolták, és, ha ez idáig az ősi harcművészetet gyakoroltuk, ezután a legújabb kori harcászatot kellett elsajátítanunk. Itt ismerkedtünk meg a japán Szacugajjal. Azért figyelt fel ránk, mert a legmodernebb géppisztolynál is jobban érdekelt bennünket az íj és a kard. Ö szamurájok leszármazottja volt, s mint olyat, szintén jobban érdekelték a régi korok fegyverei. Mikor tehettük, együtt gyakoroltunk, és sokat elsajátítottunk tőle a busidóról.

A kiképzés után harci bevetéseken vettünk részt. Először a Kongó esőerdejeiben kutattunk gerillacsapatok után, ahol az állandó félhomályban, háznyi vastag fák között, nem csak a gerillák, trópusi betegségek és a vadállatok jelentettek veszélyt, hanem a bennszülött vadászok is. Nem volt ritka eset, hogy egész járőröző osztagok tűntek el örökre, és a holttestüket sem találtuk meg soha, mivel ezek a mérgezett nyilakkal vadászó erdőlakók előszeretettel ették meg ellenségeik testét.

Valóságos felüdülést jelentett, mikor ebből a nyirkos pokolból átvezényeltek bennünket Délkelet-Ázsiába. De itt sem volt jobb a harci helyzet. S végül is itt vesztettem el a két barátomat, egy a Vörös Khmerek ellen vívott véres ütközetben. Olyan dolog végzett velük, ami ellen nem tudtak védekezni: géppisztolylövedék. Kálmán azonnal meghalt, Szacugaj még utolsó szavaival nekem ajándékozta az őseitől örökölt, több mint kétszáz éves szamurájkardját, a „katanát”. Mikor kivontam hüvelyéből, szikrázó fényességet árasztott maga körül, borotvaéles pengéje pedig a karvastagságú ágakat is pálcika módjára metszette el. Tökéletes megmunkálása egy élet munkájának az eredménye volt.

Barátaim elvesztése nagy csapást jelentett számomra. Eddig egymást védelmezve próbáltuk túlélni, ezek után egyedül kellett boldogulnom. Végül is sikerült. Négyévi kínszenvedés után tizennégyen maradtunk.

Az ötszázból!

Ezután két évig egy ománi herceg testőre voltam. Ebből a keresetemből vettem a lakást meg a sportkocsit, majd beléptem a Különleges Alakulathoz .....

***

A lakótelep előtt kordonokkal zárták le az utcákat. Hatalmas tömeg hömpölygött az őrt álló rendőrök körül, mivel a környező házakat is kiürítették az esetleges robbanás miatt. Síró hozzátartozókon és tülekedő újságírókon verekedtem át magam az első rendőrig, aki az igazolványom felmutatása után útbaigazított. A tízemeletes épület, ahová bementem nyüzsgő hangyabolyhoz volt hasonlatos. Rendőrtisztek, civil ruhás nyomozók, technikusok siettek a dolgukra. A kapuban újabb felvilágosítást kaptam az egységemről, eszerint elindultam a lépcsőn felfelé, mivel a lift nem működött. Nem izgattam magam a sok ember miatt, nem tudták hová tartozom. Kifelé menet meg már úgysem látják majd az arcomat. A biztonságunkra nekünk is ügyelnünk kellett!

A harmadik emeleten két kommandós állt őrt. Ennél feljebb már csak a Különleges Alakulathoz tartozók, esetleg a külön engedéllyel rendelkezők mehettek. Innen már járt a lift is! Egyikük tüzetesen átnézte az igazolványomat. Társa mindaddig rajtam tartotta az Uziját, míg meg nem szólalt: –Rendben. Nyolcadik emelet.

A rendelkezésünkre bocsátott lakásba lépve rögtön magára vonta a figyelmemet egy 800mm-s zoom optikás kamera, ami a szemben álló, kb. négyszáz méterre lévő épületre volt irányozva. A hozzátartozó hatalmas képernyőn jól látszott a velünk egymagasságban lévő lakás falára tűzött Bon Jovi poszter aljára firkantott „Hülye Lacika” felirat. A szobában a kommandó előttem érkezett tagjai lézengtek. A képernyő mellett állt parancsnokunk, Sáfár alezredes.

–Hello főhadnagy! – kiáltotta felém. – Azt hiszem, mozgalmas napnak nézünk elébe.

–Fene abba, aki azzá tette – feleltem. –Van újabb fejlemény?

–Semmi. A fejesek még vitatkoznak. Majd az utolsó öt percben ideszólnak, mi meg megint kapkodhatjuk a seggünket – zsörtölődött Réz Pali, aki egy drapp színű ülőalkalmatosságon kedvenc nyílpuskáját törölgette.

–Mi van zászlóskám, csak nem azért ágálsz, mert a múltkor néhány métert futnod kellett? – hallatszott egy mély bariton monoton kattogásba vegyülve a sarokban álló heverőről.

–Ugyan mért is ágálnék, mikor futóvadat játszottam, hogy a tisztelt urak nyugodtan lefegyverezhessék azt a néhány gyermekrablót.

–A nyugodt lefegyverzésen a golyó ütötte Kevlar mellényemre gondolsz? – kérdezte Koós Csaba hadnagy további kattogás közepette.

–Az a golyó nem tett nagyobb kárt benned, mint ez az állandó kattogás a fülemben. Mért kell neked minden bevetés előtt újratáraznod?

–Fő a biztonság!

–Ha biztonságban akarsz élni, mért nem mész boncnak Tibetbe? – csatlakozott a kötekedőkhöz Bracskó Péter alhadnagy miközben lábát az előtte álló dohányzóasztalon pihentette.

A további vitának végtelenül elegáns alak megjelenése vetett véget.

–Mi van, nem ide készültél? – kérdezte a belépő Ziglel Györgyöt az egyik Barkó testvér. A két iker, Zoli és Laci Bracskó mellett szorongott.

–Az unokahúgom születésnapjára vagyok hivatalos. Anyám rettentő zabos lesz, ha nem leszek ott időben.

–Talán szólnunk kéne anyádnak, hogy rendezze el ezt a dolgot az arabokkal – ajánlotta Koós.

–Ha ismernéd a muttert, rájönnél, hogy nem is mondtál hülyeséget.

–És hányadik születésnapját ünnepli a kisasszony?

–Most másfél éves.

–Nálatok a fél évet is megünneplik?

–Mondtam, hogy nem ismeritek anyámat. Öt fia, és nyolc fiú unokája van. Ez az egyetlen végre lánynak sikeredett, ezért elvárja, hogy félévenként összejöjjön a család.

–Szép kis rend lehet nálatok – ámult Réz Pali.

–Na, hallod... Apám éjjelente vezényszóra fordul.

–Így nem csoda, ha ide menekültél – mondtam együtt érzően, majd a sarokban álló étkezőasztalra kirakott fegyverek közül magamhoz vettem a G-11-es géppisztolyomat, letelepedtem vele Koós mellé, és a magammal hozott sporttáskából elkezdtem előrámolni a felszerelésemet. Előkerült egy Browning 9mm-es parabellum, tizenhárom töltényes tárával – ez meg a géppisztoly ötven darab hüvely nélküli lövedéke megfelelő tűzerőt jelentett a bevetéseken, és még egy-egy tartalék tár is járt hozzájuk –, egy dobókés, két dobócsillag, „saken”, egy a két végén keményfa markolattal ellátott vékony acéldrót, amit a "Halál Kommandóból" hoztam magammal és fojtó hurok néven szolgált, és végül a szamurájkard, a szép ívű katana.

–Megérinthetem? – kérdezte Barkó Zoli, és elkezdte simogatni a kard fekete bársonyhüvelyét.

–Csak meg ne vágd magad! – figyelmeztettem.

–De félted – szólt tettetett megbántódással, mivel tudta, hogy ezt a fegyveremet nagy becsben tartom.

–Péter. Értékelném, ha levennéd a lábad az asztalról –szólalt meg Sáfár alezredes. –Megígértük a tulajnak, hogy épségben kapja vissza a lakást. Úgyhogy vigyázzatok a rendre, ha nem akartok bevetés után takarítani!

Ziglel Gyuri nem állhatta meg szó nélkül. –Hagyja főnök! Szegény ezt otthon úgysem teheti meg. Mit szólna hozzá az asszony?

Bracskó volt ugyanis az egyetlen nős a csapatban. Ziglel ugratására csak ennyit válaszolt: –Igaza van a hadnagy úrnak! De azért majd szólok Julinak, hogy legközelebb nem muszáj a kedvenc csemegéjével várnunk, ha néha – úgy másnaponta – benéz hozzánk.

Erre Gyuri rémült, színpadias mozdulattal vetette magát Péter lábai elé. Lelkesen csókolgatta a cipőit, majd lábait a fejére téve könyörgött neki. –Ne tedd ezt velem! Megígérem többé nem zabálom fel az összes mákos palacsintát! Legalább egyet hagyok neked is.

Vigyorgó pofa jelent meg az ajtóban, úgy százötvenöt centi magasságban. Hét rémült hang csattant: –Állj! Manó töröld meg a lábad! – Kósa Manó törzszászlós volt az egyetlen, aki nem a fővárosban lakott. Nagy mókamester létére csak egy dolgot nem állhatott, ha a nevét cikizték. Nem is kötekedett vele senki, mert kitűnő bunyós volt, amiről belapított orra tényszerűen tanúskodott. Sértődötten húzgálta a lábtörlőn a talpát, közben, mintegy ellenőrzésképpen, meg is nézegette az eredményt. –Érdemes rohanni, hogy segítsek nekik? – dünnyögte –Ezek azt hiszik, mert vidéki vagyok mindig kutyaszaros a cipőm.

De mire levetette magát Ziglel mellé, már újra a képén volt a sejtelmes vigyor. –Te! – lökte oldalba. –Egy ilyen nő mellől ugrasztottak ki – s felemelt hüvelykujjával mutatta, milyenre gondol.

–Hülye vagy? Te ennek örülsz?

–Hát persze! Épp azon filóztam, hogy rázhatnám le. Na, de úgy nézem te se a paradicsomföldről jöttél.

–Hagyjál már! Tudod, mit kapok anyámtól, ha lekésem a családi murit?

–Az anyád is benne van? Ajaj, akkor tényleg szorulsz!

–Na, tessék... pont erre volt szükségem... hogy megvigasztalj.

–Most, hogy mindenki itt van, akár el is kezdhetjük – szólalt meg ekkor az alezredes s, mikor érdeklődve felé fordultak az arcok, folytatta. – Szóval, ma reggel nyolc körül tíz terrorista betört a szemben lévő házba és az otthon talált embereket felterelték a nyolcadik és az afölötti emeletekre. A nyolcadik emeleten robbanóanyagot helyeztek el, és azzal fenyegetőznek, hogy, ha nem teljesítjük a feltételeiket, lerobbantják az épület felső emeleteit, magukkal és a túszokkal együtt. A szakértők szerint ez az adag C-4-es képes is rá, hogy lerepítse a ház tetejét, mint egy sapkát. A kamerán át jól láthatjuk a szembe lévő lakásban felszerelt detonátort.

Valóban, a képernyőn tisztán, mintha csak méterekre lenne, előttünk volt az ajtófélfára szerelt doboz.

–A detonátor nem bonyolult szerkezet, könnyű lenne kikapcsolni, ha valaki eljutna odáig. Az itt látható két tizenöt centis drót viszi az impulzust a jeladótól a detonátorig. Látható a piros gomb mellett – amivel elindíthatják a robbanást – egy kis mikrokapcsoló, ezzel ki lehet kapcsolni a szerkezetet. De egy rádióadós távkapcsoló is tartozik hozzá, amit egyikük mindig magával hord. Elég ezen egy gombnyomás és az egész épület darabokra szakad.

–Mi történne, ha egy mesterlövész ellőné a drótokat?

–Sajnos nem tudjuk melyik a fő vezeték. A kettőt egyszerre meg nem lehet ellőni, mert kb. két centire futnak egymás mellett. Ezért az akciót két részre kell osztanunk.

Egy: ki kell kapcsolnunk a detonátort.

Kettő: kiszabadítani a túszokat.

Nincs sok időnk! A terroristák pont délben jelentkeztek, és háromig adtak időt, hogy lépjünk valamit. Nem tudom, mit intéznek politikusok, de azt akarom, hogy két órára kész tervünk legyen.

–Tudjuk, hogy helyezkedtek el? – kérdeztem.

–Tudjuk. Jó épületet választottak. Mindössze két lépcsőház, átjáró nincs. Jobbra mellette, úgy ötvenméternyire van egy szintén tízemeletes épület, de elől-hátul száz méteren belül semmi. Csak játszótér és park, olyan vékony fákkal, hogy egy hangyának is be kellene húznia a seggét, ha el akarna mögöttük rejtőzni. Egyikük lent dekkol és őrzi a kaput, egy másik meg a tetőn barikádozta el magát. Amelyiknél a rádióadó van, a detonátoros szobában tartózkodik, az egyetlen működő telefon mellett. Hatan a túszokat őrzik néhány szomszédos szobában, egyikük közvetlenül a kérdéses lakás mellett, a többi fölötte. Még a függönyöket is elhúzták a mocskok, hogy jól lássuk őket, szemközt a falhoz meg oda állították a túszokat, nehogy eszünkbe jusson odalőni. A tizedik valószínűleg a hátsó oldalt vigyázza.

–Milyen a fegyverzetük? – érdeklődött Bracskó.

–Uzik meg Sivatagi Sas automata pisztolyok.

–Nocsak! A fegyver nem büdös, ha kóser? – morogta Manó.

–Nem tudom észrevetted-e, ezek itt nem a Ramadánra készülnek. Na... Ötlet van?

***

A kommandó tagjai néma csendben, türelmesen várakoztak a szomszéd ház tetején. Koós Csaba Ingram Mac-10-esének tárját ellenőrizte. –Ez volt az utolsó – suttogta Bracskónak, aki szemrehányó tekintettel nézett rá, miközben egy .223-as CAR15-ös géppisztolyt szorongatott, melyre lézer irányzék volt szerelve. Hangját teljesen eltompította az arcára simuló maszk. Egyébként is nehéz lett volna megkülönböztetni őket. Mindegyik fekete kommandós egyenruhát viselt, ugyanilyen színű gumitalpú bakanccsal. Ezen kívül, golyóálló mellény, símaszk és rohamsisak volt rajtuk. A sisakban beépített mini rádió-adóvevő. Egyedül fegyvereik különbözősége utalt rá ki van a maszk alatt. Ziglelnek HK-33-asa, a Barkó ikreknek, Manónak és Réz Palinak Uzija volt, de Palinál volt még egy nyílpuska is csáklyával töltve, melyhez könnyen letekeredő hegymászózsinór csatlakozott. Manót pöttöm termete tette azonnal felismerhetővé, az ikreket meg amúgy sem tudta megkülönböztetni senki.

–Kettő ötven – jelentette Réz Pali, bár senki sem kérdezte. –Igyekezhetnének kicsinység, különben futólépésben kell átlavíroznunk ezen a kötélen. – Mintha csak parancsra tenné megsercent a fülhallgatójuk: –Sárkánybarlang a Lázadóknak. Megkaptuk az engedélyt. Akció indul!

Hirtelen egy szürke Lada száguldott az épület felé, szirénázó rendőrkocsi követte. A dühös rendőröknek csak kétszáz méterre a háztól sikerült megállítani és kirángatni a vezetőjét, egy eszelősen hisztériázó nőt. –Kisfiam! – ordította – Engedjenek a fiamhoz! – A rendőrök nem éppen finom módszerekkel próbálták csitítani, de ő csak dobálta magát és hangosan sikoltozott.

Ebben a pillanatban a tetőn őrködő terrorista kidugta fejét a barikád mögül, megnézni, mi történt. Bracskó erre várt! CAR-15-ösének lövedéke telibe találta a bambán kémlelődő fejet. Még szinte el sem pukkant a hangtompítós fegyver, mikor Réz kilőtte a csáklyában végződő kötelet a másik tízemeletes tetejére, majd a sebtében megfeszített kötélen, az oldalfegyver övére kapcsolt csigákon, azonnal megkezdték az átkelést.

Ugyanekkor a terrorista vezér, a rádióadót feje fölött lóbálva kirohant az erkélyre. Még ki sem ért, mikor megcsörrent a telefon. –Mi az – ordította tört magyarsággal a kagylóba –, meg akarják gyilkolni az embereiket? Azonnal távolítsák el azt a nőt meg a rendőröket a környékről!

–Várjon! Ne bántsák a túszokat! Ez a nő meghibbant, de már hozzák is kifelé. Ügyelünk rá, hogy ilyesmi ne forduljon többé elő.

–Se ilyen, se másmilyen! – üvöltötte még, és lecsapta a kagylót.

A terroristák azonban tévedtek, mikor azt hitték, hogy mindenkit összetereltek a házból. Egy tizenkét éves fiú hetedik emeleti lakásuk ruhásszekrényébe rejtőzött, mikor hallotta az ajtózár reccsenését, amint a feszítővas kiszakította a helyéből. Három környékbeli csavargó pedig a pincében bújt el. Ezek most a kavarodást kihasználva egy vascsővel beszakították az elmélázó kapuőr fejét. Ez még nem is lett volna baj, de tettükön felbuzdulva, elvették az őr fegyvereit, és a robbanóanyagról mit sem sejtve, elindultak felfelé.

–Lázadó Vezér, itt Sárkánybarlang. Indulhatsz! – adta ki Sáfár alezredes a parancsot, miután látta, hogy a kommandó többi tagja elfoglalta a helyét a kijelölt ablakok fölött, majd leült a képernyő elé és magában dünnyögte. –Igaza volt a Réz Palinak. Az ördögbe is, most aztán kapkodhatják a seggüket!

A parancs vétele után kimásztam a csatornából, ahová egy ötven centi átmérőjű vízelvezető csövön át jutottam el. Közvetlenül a kérdéses épület mellett álltam. Fekete, fényelnyelő anyagból készült ruhát, puhatalpú félcsizmát és csuklyát viseltem. Mellényem kilenc milliméterig golyóálló volt. Ezen kívül csak a hátamra szíjazott katanám, a pisztolyom, egy dobókés és a két saken volt nálam. Fejem fölött kiugró erkélyek sora. Nekilendültem, elkaptam az első erkély korlátvasát, és elkezdtem felhúzódzkodni rajta. Onnan már könnyebb volt a dolgom, mert a korlátra állva kényelmesen elértem a következőt. Így haladtam egyre felfelé.

Ezalatt a három kölyök is felért. A nyitott lakásajtón át észrevették a terrorista vezért, és fegyvereiket ráfogva közelítettek felé, miközben a hátuk mögött lévő lakásból kéjes röfögés és elkínzott sikolyok hallatszottak ki. A megdöbbent gazfickó felemelt balkezében a jeladóval hátrálni kezdett az erkély felé. Közben arabul elordította magát. –Hasszán! Három kölyök a lépcsőház felől sakkban tart. Csináljatok valamit!

De ekkor már a támadói is felismerték a veszélyt, látván a tömegével elhelyezett robbanóanyagot, és fegyvereiket elhányva rohantak, szerencsétlenségükre pont a szomszéd lakás felé, ahol Hasszán az alvezér tartózkodott.

Ebben a pillanatban a terasz külső szélén, mintegy fél méterre álltam a terroristák vezetőjétől. –Ha még egy lépést tesz, végünk – gondoltam lélegzetvisszafojtva. Ö azonban támadóitól megszabadulva megállt. Már épp fellélegeztem volna, mikor megcsillant a napfény egy távoli mesterlövészpuska távcsövén. Erre a gazfickó gúnyosan magasba emelte a jeladót, és kilépett az erkélyre, hogy figyelmeztesse a lövészt. Azonnal észrevett! Egy pillanatra megdermedt, majd megfeszült a hüvelykujja a végzetes gombon, hogy a következő pillanatban a levegőbe röpítse az épületet, a túszokkal és a készenlétben álló kommandósokkal együtt. De elkésett! A másodperc tört része alatt rántottam elő a katanát és a mozdulat folytatásaként, ugyanazzal a lendülettel vágtam le a detonátorra kulcsolódott kezet. A veszély azonban nem múlt el! A vért lövellő kar, még mindig tartva a végzetes szerkezetet, leküzdhetetlen végzetünket jelentve zuhant a kövezet felé. Egyetlen másodperc alatt bent voltam az erkélyen, a következőben már hasította is a levegőt az egyik dobócsillag. Egy pillanattal később a detonátorra kulcsolódott ujj benyomta a halálos gombot, de ugyanekkor vágódott az ajtófélfába a saken is, egyszerre vágva el a két vezetéket.

–Lázadók indulhattok! – szóltam a mikrofonba, közben megperdültem és a meglepett vezért, talpéllel úgy rúgtam torkon, hogy törött gégével bukott át az erkély korlátján. Néma sikollyal az ajkán ért földet, csak összetört csontjai ropogása és teste tompa puffanása hallatszott messzire.

S miközben társaim hegymászó köteleiken ereszkedtek alá, a felelőtlen kölykök egyenesen az előugró Hasszán karjaiba futottak. Rémülten álltak az ajtóval szemközt, mikor meglátták a terrorista mögött az ablakban feltűnő kommandóst. Ziglel nem tudott azonnal lőni, félt, hogy a három fiút találja el, Hasszán azonban meglátta a felcsillanó reményt a fiúk szemében, és gondolkodás nélkül, fordulásból lőtt. A sorozat eltalálta a hadnagyot, akinek a mellénye három golyót felfogott, de a jobb felső karján átment egy lövedék, egy másik pedig a kötelét lőtte el. Elkezdett zuhanni, majd nekicsapódott az alatta lévő ablaknak, de mielőtt végleg elragadta volna a gravitáció, még sikerült balkézzel elkapnia a kinyúló ablakpárkányt. A tizenkét éves Kende Pisti, aki a lövések hangjára előjött a szekrényből, észrevette az ablakukban kapaszkodó embert. Odaugrott, megfogta a kezét, és tizenkét éve minden erejével húzni kezdte.

Eközben a felsőbb emeleti lakásokban őrködő terroristákat sorban utolérte végzetük. A tetőről leereszkedő Lázadó csapat fegyvereinek puha hegyű lövedékei – ilyeneket használtunk, nehogy az ellenségen áthatoló golyó kárt tegyen a mögötte álló túszokban – egyenként végeztek velük.

Jómagam, miután a vezérrel végeztem, a három bajkeverő után vetettem magam. Hirtelen kivágódott a szemközti lakás ajtaja és félig begombolt nadrágban, félmeztelenül, dühös kiáltással az ajkán rohant ki rajta az egyik gazfickó. Még jóformán fel sem foghatta mi történt, mikor dobókésem fényes pengéje vágódott a mellébe. Értetlen tekintettel pillantott a testéből kiálló fekete markolatra, s tett néhány tétova lépést, amivel a szomszéd szoba ajtajából a lépcső felé rohanó kölykök után célzó Hasszán lővonalába került. Az alvezér már nem tudta visszafogni az elsütőbillentyűre feszülő mutatóujját, s a felkelepelő géppisztoly lövedékei groteszk táncra kényszeríttették a félholt banditát. Önkéntelen gyilkosa a döbbenettől egy pillanatra megmerevedett, s ekkor érte fejét Browningom ólomhegyű lövedéke.

Ziglel hadnagy tudta, hogy vége! Az egyik keze használhatatlan, és a másik is lecsúszott már a párkányról. Csak egy kisfiú állhatatos erőlködése tartotta még életben. Megpróbált felhúzódzkodni, de ekkor a gyerek megcsúszott és mindketten elkezdtek zuhanni. Az utolsó pillanatban azonban a fiú lába beakadt a radiátorcsőbe. Nem akarta ezt a kis hőst magával rántani, de tudta, a kiskölyök nem fogja elengedni a kezét. Ha kiesik, akkor sem. Azt pedig nem hagyhatta. Egy megoldás maradt hát! Lassú mozdulattal emelte fel sebesült jobb kezét, majd hallatlan erőkifejtéssel előhúzta pisztolyát és a fájdalomtól remegve, halántékához szorította. –Nincs értelme kisöreg! – mondta, és meghúzta a ravaszt.

–Neeee! – sikított a gyerek, és elengedte a már halott bajtársunk kezét.

***

Magunkba roskadva, lehajtott fejjel ültünk a főhadiszálláson, még arra sem fordítottunk energiát, hogy átizzadt, kényelmetlen csuklyáinkat levegyük.

–A francba! – fakadt ki Kósa. –Végig csak az anyjától félt, mit szól majd, ha nem ér oda idejében a zsúrra.

–Pedig ő ért le elsőnek, de láttam, tétovázik. Talán, ha egyből lő... – csatlakozott Bracskó.

–Nem lőhetett – mondtam csendesen –, a kölykök akkor értek oda.

–Azoknak se volt jobb dolguk? Mind ottmaradhattunk volna a hülyeségük miatt.

–Az a szerencsétlen kislány is túlélhette volna – szólt közbe Barkó Zoli. Ö találta meg a megerőszakolt fiatal lányt, átvágott torokkal.

Egy technikus lépett be. Végignézett a gyászos társaságon, majd az alezredeshez fordult. –Ziglel hadnagy mamája kérdezi, hogy a hadnagy úr mikorra tudna odaérni hozzájuk?

Összerezzentünk. Rajtunk kívül még senki sem tudhatta, ki halt meg a csapatból.

–Majd én beszélek vele – szólt szomorúan a parancsnok, és indult, hogy teljesítse keserű kötelességét.

A technikus ekkor értette meg, mi is a helyzet. Félreállt a távozó alezredes útjából, majd zavarában tétovázva téblábolt még néhány pillanatig, végül, egy elmotyogott „részvétem” után, kimenekült gyászoló társaságunkból.

Kapkodva öltöztünk át, majd felszereléseinket összeszedve, sietve távoztunk arról a helyről, ahol egy igaz barátot vesztettünk el, de még sokáig fülünkbe visszhangzott a szomszéd szobából kihallatszó együtt érző hang, amint a halott fiát gyászoló anyát vigasztalja.

***

Nem sokkal később egy kőbányai söröző rejtett boxában ültünk, és a megfelelő szavakat nem találva, némán, feszengve próbáltuk búcsúztatni elesett bajtársunkat.

Egy pepsis dobozt forgattam ujjaim között, és éppen arra gondoltam, hogy illenék valamit mondani, mikor Manó hangja törte meg a csendet.

–Emlékeztek, mikor júliusban egy hétvégére lementünk a Balatonra?

–Arra, mikor Gyurival úgy berúgtatok, hogy éjjel az ötödiken lévő szobátokból átmászva a szomszéd erkélyre, a szobájukban gyanútlanul szeretkező nászutas párnak különböző szaktanácsokat adtatok a pozitúrák gyakorlására? – kérdezte Réz. –Hát lehet azt elfelejteni? A pofámról majd lesült a bőr, mikor másnap, mindenféle babakelengyével felszerelkezve, mentünk bocsánatot kérni.

–Ziglelt alig tudtam betuszkolni a babakocsijával a liftbe – mondtam, korántsem olyan komolyan, ahogy azt szerettem volna. De ekkorra már mindenkinek mosolyt csalt arcára az emlékezés.

–És mikor a Tiszánál horgásztunk? – került terítékre egy újabb emlék.

–Beállított két négykilós ponttyal meg egy kettő körüli kecsegével.

–Piszokul irigyeltük.

–Ja. Míg be nem sétált egy helyi halász, hogy a kecsegéért nem jó árat számított fel.

S ezek után sorban elevenedtek fel a vidám és kevésbé vidám emlékek. Közben pedig sűrűn gördült az áldomás az elhunyt emlékére. S mivel én voltam az egyetlen, aki nem szeszesitallal áldozott eme nemes célra, idővel kezdtem kellemetlenül érezni magam, mint egyetlen józan a társaságban. Ezért éjféltájban magukra hagytam az elázott gyászolókat.

Hazamentem, de aludni nem tudtam. A higanylámpával megvilágított hatalmas akváriumban úszkáló békés halakat nézegetve, gondolatban búcsúztam a jó baráttól, aki többé már nem lehet velünk.

Kicsit elszenderedtem, személyhívóm éles sipítása térített magamhoz. „Jó ég, megint egy tízes!”

A telefonhoz kaptam, a központ jelentkezett.

–Kapcsolom a parancsnokát – mormogta egy személytelen hang.

–Köszönöm... És jó éjszakát! – köszöntem el. Nem fogadta. De neki volt igaza. Hogy az ördögbe lehetne ez jó éjszaka?

Hamarosan, statikus zörejektől kisérve, meghallottam az alezredes hangját. –Főhadnagy?

–Igen!?

–Újabb tízes! Ezúttal Egerben.

–Mi történt?

–Egy másik csoport ma délután német turistákat ejtett túszul az egri várban. Elrejtőztek velük az egyik kazamatában – van ott elég, ahol százak is észrevétlenül elrejtőzhetnek – és megvárták a zárást. A lefoglalt szállodából már az este értesítették a rendőrséget, hogy aggódnak, mert nem tudják mi történt a vendégekkel. A rendőrök megtalálták az üres buszt a vár alatti parkolóban, és elindultak fölkutatni az összes mulatóhelyet, arra gyanakodván, hogy az utasok, belefeledkezve valami vidám estébe, elfelejtették értesíteni a szállodát. Azonban fél órával ezelőtt befutott egy telefonhívás. A terroristák voltak. Bemondták követeléseiket, melyek egyeznek a délutánival, és reggel hét óráig adtak időt. De még akkor, a rendőrök szemeláttára, az egyik megvilágított bástyáról lelöktek egy asszonyt a kilencéves lányával együtt, hogy komolyan vegyük a feltételeiket. A két áldozat még most is ott fekszik, mert a gazemberek nem engednek a közelükbe senkit.

–A fiúk...

–Már viszem őket.

–Hogy akadt rájuk?

–Az Üllői úton...

–De'szen én Kőbányán hagytam őket??

–A központ elcsípett egy 07-es bejelentést, mely szerint egy Üllői-úti kocsmában hat ember alapos következetességgel ver egy egész szurkolósereget, akik sérelmezték, hogy mikor végre nyer a Fradi, ezek a gyászindulót fújják. Gondoltam, hogy csak az én embereim lehetnek! Igencsak iparkodnunk kellett, de megelőztük a rendőröket. Alig bírtam kivonszolni őket a vészkijáraton. Közben magam is kiosztottam néhány mesterdíjas pofont. Az ördögbe, de jól esett…! – tette hozzá ábrándozva.

Ugyanis a negyvenes éveinek közepét taposó, száznyolcvan centi magas, csupa izom parancsnokunk, többszörös karate bajnok létére, szellemi irányításra volt kárhoztatva. Csöppet sem sajnáltam tőle egy kis pofozkodást. Az ember használja ki az élet örömeit!

–Szegény bűnügyiek – folytatta –, most tűvé teszik a várost egy garázda banda után. Mi meg már a helikopterhez megyünk, de ezek a jómadarak még mindig sírva ölelgetik egymást.

–Negyed óra múlva rendben lesznek.

–Tudom! Hanem érted nem tudunk kimenni. Félek, a szomszédjaid nem örülnének az éjszaka közepén mellettük leszálló helikopternek. Épp elég, ha verekedésért köröznek, nem hiányzik, hogy csendháborításért is feljelentsenek. Elég gyors a kocsid, ha most elindulsz, nem sokkal később érsz oda, mint a helikopter. Voltál már Egerben?

–Még nem.

–A városig csak eltalálsz?!

–Biztosan.

–Jó. A 3-asról Kerecsendnél kanyarodj le! Az Eger városnévtáblánál várni fog egy rendőr, ő majd elkalauzol.

–Rendben.

–Még valami! A központban összecsomagoltak néhány dolgot, amire szükségünk lehet, és ott van a G-11-esed is. Menetközben ugorj be értük!

Futtában tettem le a kagylót és rá két percre, rajtam volt a kommandósruhám a mellénnyel együtt, mivel számítani lehetett rá, hogy nem lesz időm öltözködni. Még felkaptam a táskám a felszerelésemmel, és rohantam a kocsihoz.

Hamarosan nálam voltak az előkészített fegyverek is. A hátsó ülésen külön táskában, a géppisztolyomon kívül, lapult még egy csomag plasztik robbanóanyag, időzíthető detonátorokkal, hét darab MK2-es repeszgránát, egy M203-as gránátvetővel kombinált M16-os karabély, a hozzátartozó tárakkal és negyvenmilliméteres gránátokkal, valamint egy .222-es kaliberű speciális mesterlövészpuska, amire infra célteleszkóp vagy lézersugaras irányzék volt kiegészítőként kapcsolható, egy tízes tárral.

Alig volt forgalom, így húsz perc alatt megtettem a nyolcvan kilométeres utat az autópályán, és jó tempóban haladhattam a 3-as főúton is. Igyekeztem minél hamarabb megérkezni, hisz tudtam mennyire számít a jó előkészítés. Kerecsend után ráhajtottam az egri útra. Három-négy kilométert haladhattam, mikor valami ismeretlen okból kifolyólag az összes elektromos rendszer felmondta a szolgálatot. Utolsó lendületemmel legurultam az út szélére, majd kiugrottam a kocsiból és bepillantottam motorháztető alá, megnézni, mi az ördög történhetett. Könnyen lehet, hogy éppen ez a sátáni segéderő szórakozott velem, mert hibát nem találtam. Az akkunak kutya baja, pedig minimum fel kellett volna robbannia, hogy ilyen hirtelen minden leálljon, és a vezetékekkel sem volt semmi hiba.

Fogtam a telefont, azzal a szándékkal, hogy szólok a főnökömnek, küldjön értem valakit, de a szándék szándék maradt, ugyanis ez a szerkezet is felmondta a szolgálatot.

Hülye egy helyzet.

Ráadásul egy árva kocsi sem közlekedett az úton, így kénytelen voltam gyalog elindulni. Egy táskába tettem az összes fegyvert, némi szitkozódás közben lezártam a cserbenhagyó járművet, majd azzal a reménnyel indultam útnak, hogy valaki majd csak felvesz. Alig tettem azonban néhány lépést, mikor statikus zörejekre figyeltem fel. A fölöttem húzódó villanyvezetékek között, az árok partján álló fák és bokrok ágai között kékesen szikrázó ívfények villantak fel, és a levegő megtelt az elektromos kisülés szúrós szagával. Hirtelen, mintha az éjszaka nyílt volna meg előttem, tornádóként forgó égszínkék kapu vágta ketté a sötétséget. Szintetikus zajok keltette üvöltő szél taszított e tátongó kapu felé. Még felködlött bennem a kellemetlen lehetőség, hogy valami elektromos vihar szakadt a nyakamba, mikor megbotlottam valamiben. Előretartott kezekkel próbáltam tompítani az esést, de rémülten vettem tudomásul, hogy átesve az őrülten forgó, kék szikrákat vető kapu száján, már nem érek talajt. Gyomrom összeszorult, öntudatom kihagyott, laza ernyedtség fogott el, s még éreztem, hogy zuhanok-zuhanok valahová – míg csak el nem vesztettem az eszméletemet.

***

Világos volt, mikorra feleszméltem. Félhomályos szemekkel pillantottam az órámra – fél hét! – Egyből kitisztult a látásom. –Úristen, elkéstem! – villant föl bennem, de még nem adtam föl. Felpattantam, felkaptam a táskám, és csak ekkor néztem alaposabban körül. Nyoma sem volt a műútnak! Egy földút volt előttem, igen elhanyagolt állapotban. Kocsival nem is járhattak erre, csak lovak nyomát láttam – igaz azt jó sokat –, meg néhány szekérét. –Na, én az éjjel jól elcsalinkáztam! – gondoltam, miközben végigtapogattam a ruhámat, mert a kocsim kulcsát sem találtam sehol.

Elindultam, bár fogalmam sem volt, jó irányba megyek-e. Nem tudtam öntudatlanságomban hová jutottam, mindenesetre megcéloztam a következő hegytetőt, hátha onnét látok valamit, amiből megtudhatom hová vetett a sors. Túlzott reményeket azért nem dédelgettem magamban, a leggyorsabb jármű, amivel eljuthattam volna Egerbe, egy lovas szekér, de még ilyet sem láttam sehol.

Baktattam hát az apostolok lován, felszáradófélben lévő tócsákat kerülgetve, egy furcsa érzéssel magamban: valami itt nincs rendben!

Aztán beugrott! A víztócsák. Hiszen hetek óta nem esett. Itt meg minden magán viseli az éjszakai zivatar nyomait.

De akkor én mért vagyok tök száraz?

Néhány lépés után újabb furcsaság torpantott meg. Állatnyomok keresztezték az utat. Őzek, vaddisznók, hatalmas szarvasok és... – nem hittem a szememnek – farkasok. Nem értettem a dolgot. Igaz néha előfordul, hogy egy-egy állat bejut az országba, na de egy egész falka?

Hirtelen vérfagyasztó ordítozás hangzott fel a megmászandó domb mögül, nem sokkal utána pedig vastag füstfelhők törtek az égnek. Lélekszakadva rohantam fölfelé, közben égő nád és fa ropogása ütötte meg a fülemet. Végre elértem a dombtetőt, ahonnan szörnyű rombolás képe tárult elém. Az alattam fekvő völgyben egy hangulatos kis falut láttam, nádtetős házakkal, istállókkal, szépen művelt földekkel. Legalábbis ez idáig hangulatos lehetett, mert most az épületek nagy lánggal égtek, a vetést szétdúlták, az istállókat kifosztották. A kis falusi templomot szinte a földig rombolták. A szentképek, az oltár, a szentségtartók szanaszét hevertek, köztük a pap fehér habitusban – nem akartam hinni, amit láttam – a levegőben lebegett. De, jobban szétnézve, másokat is láttam a sövénykapuk előtt ilyen pózban. Némelyik még mozgott, de a legtöbb valószínűleg már halott volt, és rajtuk kívül még több holttest is hevert az égő házak között. Egy kurjongató lovascsapat, még ekkor is túlélők után kutatott és gyújtogatott.