BORÍTÓ

IMPRESSZUM

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Ayaan Hirsi Ali: Prey. Immigration, Islam, and the Erosion of Women’s Rights

© Ayaan Hirsi Ali, 2021

Magyar kiadás:

Ayaan Hirsi Ali: Préda – Bevándorlás, iszlám és a női jogok hanyatlása

© MCC Press Kft., 2022

© Lancz Edina, 2022

Cover photo © Alex Linch / Alamy Stock Photo

Fordította: Lancz Edina

Szerkesztette: Takács Andrea

Lektorálta: Botos Máté

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-45-6 (print)

ISBN 978-615-6351-66-1 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Korrektúra: Gángoly Attila

Arab nevek helyesírása: Éva Ádám

Borítóterv: Cziráki Maja

Illusztrációk: Coverist Studio

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

I. RÉSZ
VESZÉLYES UTCÁK

1. fejezet   Visszafordul az idő kereke

2. fejezet   Az ötödik hullám

3. fejezet   A szexuális erőszak számokban

4. fejezet   Az erőszakolós játék (taharus dzsamai) eléri Európát

5. fejezet   Így gyengülnek a nők jogai

6. fejezet   Rossz-e a törvény?

II. RÉSZ
EURÓPA VEZETÉSE NEM VÁLLAL TOVÁBB FELELŐSSÉGET A NŐK BIZTONSÁGÁÉRT

7. fejezet   Minden tettnek van következménye

8. fejezet   A liberális igazságszolgáltatás törött ablakai

9. fejezet   A tagadás nagykönyve

10. fejezet   Szorult helyzetben a feministák

III. RÉSZ
A CIVILIZÁCIÓK CSATÁJA – ÚJRAÉRTELMEZVE

11. fejezet   A szemérmesség doktrínája

12. fejezet   Kultúrák ütközése

13. fejezet   Ezért nem halad az integráció

14. fejezet   Az integrációs iparág és annak kudarca

15. fejezet   Kiskorúakat behálózó szexbandák

IV. RÉSZ
VALÓDI ÉS ÁLMEGOLDÁSOK

16. fejezet   „Akiknek gyermekkorú házastársuk van”

17. fejezet    A populizmus problémája

18. fejezet   Az integráció új megközelítése

ÖSSZEGZÉS: ÚT GILEÁDBA

NÉV- ÉS TÁRGYMUTATÓ

Niallnak

Előszó

Ez a könyv a tömeges migrációról, a szexuális erőszakról és az európai nők jogairól szól. Az európai politikai elit óriási kudarcáról beszél, illetve a problémákra adható válaszokról, legyenek azok hamisak vagy valódiak.

Az elmúlt évtizedekben felerősödött az emigrációról, integrációról és iszlámról szóló vita Európában. Reakció volt ez a kisebb-nagyobb terroristatámadásokra, a radikális iszlám egyes mecsetekben és iszlámközpontokban történő terjesztésére, a szélsőjobboldali és populista pártok megerősödésére, valamint a nagyszámú közel-keleti, afrikai és dél-ázsiai bevándorló különösen – de nem kizárólag – 2015-ben és 2016-ban történő érkezésére. Bár a bevándorlók száma csökkent az elmúlt pár évben, még mindig sokan kísérlik meg a Földközi-tenger átszelését vagy a más útvonalakon történő bejutást Európába. Mindennek egyik következménye az, hogy megváltozott a nők helyzete Európában. Ez a változás adja a jelen könyv témáját.

A muszlim többségű országokból érkező férfiak számának növekedése felszínre hozott egy problémát: a nőkhöz való hozzáállásukét. Bár nem minden muszlim érez és fejez ki megvetést a nők iránt, vannak köztük ilyenek is. Franciaországban, Németországban, az Egyesült Királyságban, Svédországban és más olyan országokban, ahol jelentős számú muszlim bevándorló él, előfordul olyan, hogy ezek a férfiak és néha az ő gyermekeik is elutasítják a nők jogainak gondolatát. A viták középpontjában néhány évtizede az áll, hogy egyes férfiak hogyan bánnak a saját rokonaikkal: a feleségükkel, lánytestvéreikkel, unokatestvéreikkel, unokahúgaikkal és másokkal. A becsület megőrzésére hivatkozva végrehajtott erőszak – beleértve gyilkosságokat, veréseket és bebörtönzéseket is – mára mindenki számára ismerős jelenséggé vált. Európában és a nyugati világ más részein rengeteg társadalmi aktivitás és jó néhány nagy horderejű ügy kellett ahhoz, hogy nyilvánosságra kerüljön az a számtalan eset, amikor a saría bíróságok gyermekházasságokat, kényszerházasságokat, poligám házasságokat, feleségveréseket és igazságtalan válási egyezségeket hagytak jóvá. A túlélőket hazugsággal vádolták, az áldozatok pártját fogókat pedig a vakbuzgóság különböző fajtáival. Még annak az elfogadtatása is nehéznek bizonyult, hogy a muszlim nőktől gyakran saját családjaik is megtagadják a jogaikat a kultúra és a vallás nevében. Gyakran előfordult, hogy az áldozatokat egyszerűen semmibe vették.

A férfiak által mutatott megvetés azonban nem korlátozódik azokra a nőkre, akiknek velük azonos a hátterük. Egyes muszlim férfiak minden nőt megvetnek, beleértve az európaiakat is, akik számára természetes, hogy nagyobb fokú emancipációt értek el, mint muszlim társaik. És ez a probléma nem csak a frissen Európába érkező menekültek esetében merül fel. A jelen kötetben olyan férfiakról is szó esik, akik Európában születtek és nevelkedtek korábbi bevándorlók fiaiként, sőt akár unokáiként is.

Ez felvet egy alapvető kérdést: miért fókuszál e kötet kizárólag a muszlim férfiakra, és nem mindegyikre, ha egyszer a szexuális erőszak és a nők megvetése általános probléma? Hiszen amikor 1944 és 1945 között a Vörös Hadsereg megszállta Németországot, a szovjet katonák a könyvünkben leírtaknál jóval több bűnt követtek el, számtalan német nőt megerőszakolva egy félig szervezett keretek között zajló bosszúhadjárat során. Az 1990-es években zajló boszniai háborúban a muszlim nőket érte bántalmazás a szerb szabadcsapatok erőszaktevőinek kezei közt. A Kubából, Argentínából, Szerbiából és Dél-Szudánból – hogy csak négy olyan országot említsünk, ahol nagyon kis létszámú muszlim népesség él – nemrégiben Európába, Észak-Amerikába és Ausztráliába érkező férfiak közül többeket bűnösnek találtak a szexuális visszaélések legkülönbözőbb fajtáiban. A világ vezető szexkereskedelmi hálózatait ma nem muszlim bűnbandák irányítják Ázsiában, Oroszországban, illetve Közép- és Dél-Amerikában. Emellett úgy tűnik, hogy a „szexipar” legszennyesebb termékeinek – nevezetesen a gyermekpornográfiának – a fogyasztói főként Nyugaton élnek. Bárhonnan érkezett volna több millió főként fiatal férfi Európába, szinte biztos, hogy megemelkedett volna a nők ellen elkövetett szexuális bűncselekmények száma.

Mindezek ellenére jelen könyvben a muszlim férfiak attitűdjét és viselkedését állítom középpontba. Ennek okai a következők:

1. A muszlim többségű országokból érkező bevándorlók nagy száma és ezzel összefüggésben az Európában élő muszlim népesség létszámának várható növekedése.

2. A téma politikai jelentősége. Egyszerűen szólva, a muszlim bevándorlók némelyike által elkövetett szexuális visszaélésekről szóló bizonyítékok hatékony eszközt adnak a populista és más jobboldali pártok kezébe ahhoz, hogy az összes muszlim bevándorlót démonizálják. Ha kihozzuk a problémát a tabuzónából, a róla szóló vitát többé nem sajátíthatják ki az ilyen elemek.

3. Őszinte vita, amely a muszlimok felelősségét is vizsgálja, akik elismerik ugyan a probléma létezését, de olyan gyógyírt javasolnak rá, amely minden nő számára visszalépést jelentene.

Pontosan tudom, milyen nehézségekbe ütközöm majd e vállalás teljesítése során. Nem divat a muszlim férfiak által európai nők ellen elkövetett erőszakról beszélni az identitáspolitika korában, amikor az elvárások szerint az áldozatkultúra részben történelmi okokra visszavezethető mátrixában illene működnünk. Még tovább nehezíti a dolgunkat, hogy a téma a félreinformálással foglalkozó orosz ügynökök egyik kedvence, ahogy az „alternatív jobboldal” trolljaié is. Vlagyimir Putyin orosz elnök kormánya kampányt indított abból a célból, hogy megingassa Európa és az Egyesült Államok liberális demokráciáit. Az oroszok közvetlenül vagy közvetve, egyes hiszékeny vagy rosszindulatú nyugati honlapokon keresztül álhíreket terjesztenek – ilyen volt például az az állítás, amely szerint egy Spanyolországban történt csoportos erőszak ügyében az elkövetők arabok voltak, miközben a valóságban Kubából, Argentínából és Spanyolországból származtak. De a szélsőjobboldali csoportok az oroszok nélkül is igen hatékonyak, amikor migránsellenes történetek kitalálásáról vagy felnagyításáról van szó. Ha valaki tárgyilagosan akar írni a bevándorlás negatív aspektusairól, szinte biztosan az a vád éri majd, hogy legitimálni próbálja az alternatív jobboldalt és bűntársaikat. Ennek ellenére meg vagyok győződve arról, hogy egy olyan könyv, mint ez, sokkal hatékonyabb érvekkel tud fellépni az előbb említett személyek ellen, mint a tagadás stratégiája, amely a liberálisok és progresszívek többsége által láthatóan előnyben részesített alternatíva. Csak úgy lehet valóban hihetően érvelni a bevándorlók hatékony integrációja mellett, hogy rávilágítunk arra, mi romlott el Európában az elmúlt években. Mert ez – és nem a jobboldal által preferált kizárás és hazatelepítés – az egyetlen járható út.

Az olvasóban felmerülhet a kérdés, hogy ha a probléma valóban olyan fokú, ahogy állítom, akkor miért telt ennyi időbe, hogy nyilvánosságra kerüljön. A válasz részben az, hogy a Nyugatnak nehezére esik a bevándorlással és az iszlámmal kapcsolatos témák tárgyalása, ha egyáltalán sort kerítenek ilyesmire. A válasz másik része pedig az, hogy a kérdés nemcsak a vallással vagy a rasszokkal, de a társadalmi osztályokkal is összefügg. A nők ellen elkövetett bűncselekmények és visszaélések nagy része alacsony jövedelműek által lakott környéken történik. Azok a nők, akik megengedhették maguknak, hogy biztonságosabb környékre költözzenek, már megtették a családjukkal együtt. A szegény zónában csak a kevésbé jómódúak maradtak. Az őket ért sérelmek pedig valamiért jóval kevesebb részvétet keltenek a #metoo mozgalom korában, mint azoké a hollywoodi színésznőké, akik az őket kizsákmányoló producerek szexuális zaklatásainak voltak kitéve.

Életem során magam is megtapasztaltam annak a szexuális diszkriminációnak, zaklatásnak és erőszaknak az enyhébb formáit, amely mindennapos az olyan muszlim többségű országokban, mint Szomália és Szaúd-Arábia, ahogy gyakori a Nyugaton élő muszlim közösségek némelyikében is. Olyan is előfordult nemegyszer, hogy arrogáns nyugati férfiak nem kívánt szexuális közeledését kellett kivédenem. Nem kérdés számomra, melyik a nagyobb probléma. A könyvem egyik fő célja valójában az, hogy ezt elmondjam.

A másik ok, amiért e kötethez előszót akartam írni, az az, hogy a megjelenését 2020. június 2-áról 2021. február 9-ére kellett halasztani a világméretű Covid–19-járvány miatt. A halasztás hat következménnyel járt.

Először is, a késői megjelenés miatt a könyvben található számok egy része elavultabb, mint egy újonnan megjelent műtől várná az ember. Nem volt könnyű a tördelés után frissíteni az adatokat. Emellett észrevettem, hogy a statisztikák már a könyv írása idején is folyamatosan változtak, és visszamenőleg igazították őket; nem kétséges, hogy ez a folyamat a könyv nyomdába kerülése után is tovább zajlik majd.

Másodszor, a Covid–19-járvány kapcsán a különböző európai kormányok által bevezetett vagy az állampolgárok által önkéntesen vállalt korlátozások miatt megváltozott az emberek közötti találkozások gyakorisága és dinamikája. A lezárásokból és a társadalmi távolságtartásból logikusan következik, hogy a nők elleni támadások minden fajtájából kevesebb történt. A „kevesebb” azonban nem jelenti azt, hogy „egy sem”. 2020 májusában megerőszakoltak egy nápolyi nőt, miközben a buszra várt. Mivel a városban zárlat volt, és így kevés ember járt arra, egy szenegáli férfi állítólag negyvenöt percen át bántalmazta őt. Az áldozat szerint a támadója „abszurd dolgokat mondott, mintha litániát szavalt volna: megöllek, meg kell hogy tisztítsalak, kioltom belőled a tüzet. Le kell vetned magadról mindent, hogy úgy öltözz, és úgy fésüld a hajad, ahogy én mondom.” A rákövetkező hónapban, 2020. június 28-a éjjelén, egy bordeaux-i utcán egy líbiai férfi késsel a kezében odament három nőhöz, és megtámadta őket. A férfi, akiről kiderült, hogy illegálisan tartózkodott Franciaországban, az egyik nőt kilencszer megszúrta, a másik kettőt pedig bántalmazta, és nemi erőszakot kísérelt meg ellenük. A férfit letartóztatták, és most a tárgyalására vár. A 2020. év statisztikái szinte biztosan jelentős csökkenést mutatnak majd az idegenek által elkövetett szexuális támadások számában, de ezt nem szabad úgy értelmezni, hogy a Prédában leírt probléma megszűnt létezni.

Sok országban általában véve is csökkent a bűnözés a járványügyi intézkedések hatására. A családon belüli erőszak azonban gyakoribb lett – előre látható következményeként annak, hogy a családok hosszabb időszakokra az otthonaik falai közé kényszerültek. Ahogy Hans Kluge, az Egészségügyi Világszervezet (WHO) regionális igazgatója mondta, az Európai Unió tagállamai „idén áprilisban a tavalyihoz képest 60 százalékkal több olyan vészhívást jelentettek, amely partnereik által erőszakot elszenvedő nőktől érkezett. Az erőszak-megelőzéssel foglalkozó internetes támogató oldalak forgalma ötszörösére nőtt.” A családon belüli erőszak gyakoribbá válásáról mint egyfajta „árnyékjárványról” szóló hírek érkeztek Belgiumból, Ciprusról, Franciaországból, Németországból, Írországból, Olaszországból, Spanyolországból és az Egyesült Királyságból, illetve Afganisztánból, Argentínából, Ausztráliából, Brazíliából, Kanadából, Kínából, az Oroszországi Föderációból, Szingapúrból és az Egyesült Államokból is. Az ENSZ Népesedési Alapja (UNPFA) arra figyelmeztetett, hogy „ha a lezárások még hat hónapig folytatódnak, a nemi alapú bűncselekmények terén 31 millióval több esettel kell számolni”. Az UNPFA feltételezése szerint egy három hónapos lezárási időszak alatt összességében átlagosan húsz százalékkal több erőszakos bűncselekmény történt mind a 193 ENSZ-tagállamban. Az erőszak mellett jelentősen megnőtt a kiskorúakkal kötött házasságok és a szülés közbeni halálozások száma is.

A harmadik fontos pont, amit meg kell említeni, hogy a Préda olyan fenyegetésről szól, amely elsősorban lányok és fiatal nők ellen irányul, míg a Covid–19 aránytalanul sok idős férfit öl meg. A két válság mégis sokban hasonlít egymásra. 2020 első felében számos európai ország vezetése ugyanúgy elrontotta a járvány kezelését, ahogy a Prédában leírt migrációs válságot is félrekezelték. A koronavírus esetében sok kormány első reakciója a tagadás volt; elvesztegették a drága időt, amit a járvány megfékezésével tölthettek volna. Ehhez hasonlóan a kormányok figyelmen kívül hagyták (és hagyják továbbra is) azt a tényt, hogy az Európába érkező bevándorlók nem asszimilálódnak, a nők pedig egyre kevésbé vannak biztonságban. A koronavírus kapcsán sok döntéshozó a felelősség vállalása helyett inkább közölte, hogy „hallgassunk a szakértőkre”, és pontosan így tettek a 2015 utáni, nők ellen elkövetett erőszakhullámmal kapcsolatban is.

A Covid–19 kapcsán láttuk, hogy egyes kormányok a gazdasági stabilitást helyezték előtérbe, miközben kockára tették a lakosság és azon belül is elsősorban az idősotthonokban lakó állampolgárok életét. Miért lepődtünk meg az efféle inkompetencia láttán? A Prédában látni fogjuk, hogy a kormányok a bevándorlók elleni idegengyűlölet vádjának elkerülését helyezték előtérbe, miközben elhanyagolták a nők szabadságjogait, különösen az olyan nagy kockázatot hordozó területeken, mint a nagyvárosok szegényebb negyedei. Németországban elkerülhető lett volna, hogy egy elítélt erőszaktevő belépjen az országba, ha egy pilóta visszautasította volna, hogy az illető felszálljon az általa vezetett gépre. Az Egyesült Királyságban egy magas rangú rendőrtiszt beismerte, hogy „az egysége évtizedekig nem foglalkozott a pakisztáni szexbandák lányok ellen elkövetett szexuális bántalmazásaival, mert nem akarták növelni a »rasszok közötti feszültséget«”. A kormány megbízásából készült egy tanulmány az erőszakoskodó bandák jellemzőiről, de ennek az eredményeit végül nem hozták nyilvánosságra.

A legújabb számok azt mutatják, hogy az Egyesült Királyságban gyors tempóban közelítünk a nemi erőszak de facto dekriminalizációja felé. A nemi erőszakért elítéltek száma 2019 és 2020 között a valaha feljegyzett legalacsonyabb szintre esett vissza. A rendőrség nyilvántartása szerint összesen 55130 nemi erőszak történt Angliában és Walesben, de ezek közül mindössze 2102 jutott el a büntetőeljárásig, és csak 1439 ügyben született ítélet is – csupán az esetek 1,4 százalékában. Nem gondolom, hogy ezek a sokkoló számok heves politikai reakciót váltanának ki. Amikor világossá vált, hogy a nők sok emigráns közösségben gyermekházasságoknak, becsületerőszaknak, a női nemi szerv csonkításának és más hasonló abúzusoknak vannak kitéve, a legtöbb európai kormány ahhoz hasonlóan viselkedett, mint amikor 2020 elején a koronavírus által az idősotthonokban okozott halálesetek statisztikáival szembesült.

Negyedszer, a Préda egy olyan kulturális problémáról szól, amelyet bevándorlók hoznak be a muszlim többségű országokból Európába. A mai, egyre intoleránsabb világban, „az elnémítás kultúrájában” még akkor is nehéz erről írni, ha elsődlegesen nők az áldozatok. Véleményem szerint a kutatás egyes irányvonalainak előzetes kizárása a tudományos módszertan antitézise. Nem sok értelme van ahhoz ragaszkodni, hogy a bevándorlók ne lehessenek túlsúlyban a szexuális bűncselekmények statisztikáiban, és azt állítani, hogy az efféle statisztikákat jobb nem is publikálni, mert a végén még tovább erősödnek majd a migránsellenes érzések. Az ilyen szűklátókörűségnek soha nincs jó vége.

Ötödször, a világjárvány – túl azon, hogy jóval kevesebb alkalom adódott miatta a szexuális bűncselekmények nyilvános helyeken történő elkövetésére – természetesen a legális és illegális migrációt is lelassította. De ez nem jelenti azt, hogy e kötet már most, a megjelenése előtt elvesztette volna az időszerűségét. A járvány el fog múlni, ahogy a fertőzések száma nő, és érkezik egy oltás, ami által a társadalmak közelebb kerülhetnek valamiféle nyájimmunitás eléréséhez. Ezenkívül az Európába irányuló migráció csak ideiglenesen szakadt meg 2020 márciusában–áprilisában, és szinte biztos, hogy a Covid–19 negatív gazdasági következményei miatt új erőre fog kapni Afrikában, a Közel-Keleten és Dél-Ázsiában. Miközben az Európai Határ- és Partvédelmi Ügynökség, a Frontex adatai szerint „az idei év első hét hónapjában a tavalyihoz képest 15 százalékkal, 47 250 főre csökkent az Európa külső határain illegális átkeléssel próbálkozók száma, áprilisban abszolút negatív rekordot elérve a Covid–19 miatt hozott korlátozó intézkedések hatására”, addig egyes útvonalakon a járvány ellenére is nőtt a migráció 2020 első felében. Több mint 6900 ember érkezett a nyugat-balkáni útvonalon 2020 első öt hónapjában, ami 50 százalékos növekedést jelentett 2019 hasonló időszakához képest. Január és május között csaknem háromszor annyi ember jött Líbiából és Tunéziából a Földközi-tengeren át Olaszországba és Máltára, mint 2019 hasonló időszakában. A legtöbben Bangladesből, Szudánból és Elefántcsontpartról indultak el. A járvány áprilisi csúcsa óta a többi útvonalon is megnövekedett a forgalom. Mindemellett az Európai Unió Menekültügyi Ügynöksége arra figyelmeztetett, hogy a járvány hatására még többen érkezhetnek a jövőben, „különösen, ha élelmiszerhiány áll elő, és további zavargások történnek a Közel-Keleten és Észak-Afrikában”.

Valójában elképzelhető, hogy a migráció következő hulláma a 2015–2016-osnál is nagyobb lesz, még akkor is, ha az európai politikusok ma már kevésbé látják szívesen az érkezőket, mint öt évvel ezelőtt. Amilyen összetett az európai bevándorlást napjainkban irányító szerződések, törvények, ügynökségek és nemzeti korlátozások hálója, az embercsempészek és az elutasított menedékkérők még mindig könnyen utat találnak az EU-ba. Az ENSZ Menekültügyi Főbiztosságának (UNHCR) becslése szerint a Líbiából Európába érkezők körülbelül 70 százaléka valószínűleg nem lesz jogosult érkezésekor a menekültstátuszra. Ennek ellenére, ahogy a Préda is megmutatja, Európa nagyon távol van attól a „tisztességes és igazságos visszaküldési mechanizmustól”, amely a UNHCR szerint szükséges lenne annak érdekében, hogy „ne kérdőjeleződjön meg a teljes menekültügyi rendszer létjogosultsága”.

Végezetül érdemes megjegyezni, hogy a Prédában leírt problémákat akkor is kezelni kellene, ha holnap teljesen megszűnne a migráció. A könyv kéziratának tavalyi befejezése óta semmi olyasmi nem történt, aminek hatására megváltozott volna az a véleményem, amely szerint a döntéshozók legfontosabb feladata – nemcsak Európában, de az egész Nyugaton – a már ezekben az országokban tartózkodó bevándorlók asszimilálása kell hogy legyen. Ha ebben nem tudunk sikert elérni, a nők aránytalanul sok esetben lesznek vesztesek, a szélsőjobboldali populisták és az iszlamisták pedig nyertesek – hogy végül a liberális demokráciák veszítsenek majd a legtöbbet.

2020. augusztus 1.

Köszönetnyilvánítás

Jelen könyvnek semmi értelme nem lenne a nyugati civilizáció nélkül, amely olyan szabadságjogokat kínál, amilyeneket egyetlen más civilizáció sem nyújt a polgárainak. E könyv megírására az a szenvedélyes vágy késztetett, hogy segítsek mindezt megőrizni.

Az elmúlt évtizedben szemtanúja voltam annak, ahogy a könyv lapjain megvitatott problémák hatására megkérdőjeleződnek a nyugati normák. Láttam szétporladni az értékeinkbe vetett bizalmat és a belőlük fakadó büszkeséget. Láttam nyugati nemzeteket, amelyek bizonytalanságuk miatt nem léptek fel a liberalizmussal össze nem egyeztethető kulturális szokások ellen – így azért sem, hogy megvédjék azokat a nőket és lányokat, akik nem tudnak harcolni önmagukért. Jelen kötet tisztelgés a nyugati civilizáció összes védelmezője és a számunkra utat törő óriások előtt.

E könyv nem jött volna létre azok nélkül a bátor nők nélkül, akikkel interjút készíthettem. Közülük sokan lelketlen bántalmazásoknak voltak kitéve, akár több támadást is túléltek, és jó néhányan mégis rendíthetetlenül kitartanak a bevándorlók, a menekültek és a tőlük nagyon különböző emberek elfogadása mellett.

Azok az emigráns férfiak, akik nyilatkoztak nekem, vállalták a társaik kritikáját és megvetését amiatt, hogy az európai rendszeren belül és annak érdekében dolgoznak. Ezek az emberek nagy fokú lovagiasságról és előzékenységről tettek tanúbizonyságot azon nők és lányok iránt, akik az erőszakos támadások elszenvedői voltak. Számomra ők a bátorság megtestesítői. Külön köszönettel tartozom közülük Hámid Abd asz-Szamadnak{1}, Mosztafa Pandzssírinak és Nazir Afzalnak.

Sok európai intézmény kudarcot vallott számtalan módon, mégis szeretnék itt megemlíteni egy nagyobb csoportot, amelynek a tagjai ritkán kapnak elismerést: a rendőröket, a szociális munkásokat, a törvényszéki technikusokat, a bírákat és a tanárokat.

Szeretnék köszönetet mondani a munkatársaimnak, akik adatok tömegén rágták át magukat, borzalmas esetekről olvastak, és fáradhatatlanul dolgoztak azon, hogy segítsék a munkámat. Szeretném megköszönni Leonie Phillipsnek, hogy rendkívüli munkabírással és türelemmel utazott szerte Európában annak érdekében, hogy „alapigazságokat” tárjon fel és piszkozatokat írjon a számomra. Szeretném megköszönni Jürgen Reinhoudtnak a fáradhatatlan kutatást és a tények kitartó ellenőrzését még olyan esetekben is, amikor frissültek az adatok vagy megváltoztak a definíciók. Egyúttal szeretnék köszönetet mondani Alex Stillnek is azért a több ezer óráért, amit e könyv különböző változataira fordított. Végtelen türelme mindnyájunk ép elméjét segített megőrizni.

Ugyancsak hálás vagyok Susanna Lea-nek, aki nemcsak az ügynököm, de – és ez sokkal fontosabb – kedves barátom is; valamint a HarperCollinsnál velem dolgozó csapatnak, így Eric Nelsonnak, Hannah Longnak és mindenki másnak, aki a színfalak mögött segített. A ti türelmetek és kitartásotok nélkül nem jöhetett volna létre ez a könyv.

Szeretném szívbéli hálámat kifejezni azok felé, akik e könyvet átolvasták és véleményezték, ki-ki a maga módján javítva rajta. Különösen fontosnak tartom megemlíteni Elizabeth Cobbs, Chris DeMuth, Kyle Kinnie, Paulina Neuding, Amanda Parker, Andrew Roberts, Dan Seligson és Robert Wickers közreműködését.

Szeretném továbbá megköszönni Christopher Caldwellnek, Dame Louise Casey-nek, Tom Cotton szenátornak, Megyn Kellynek, dr. Henry Kissingernek, Mark Levinnek, Andrew McCarthynak, Douglas Murray-nek, Andrew Norfolknak, Trevor Phillipsnek, Peter Robinsonnak, Ben Sasse szenátornak és Christina Hoff Sommersnek, hogy elolvasta a könyvet és támogatta annak elkészültét.

Végezetül el kell mondanom, hogy ez a könyv nem jöhetett volna létre a férjem, Niall Ferguson nélkül, aki átolvasta és megszerkesztette a kéziratot, illetve a gyerekeink nélkül, akik elfogadták, hogy az időm egy részét nem rájuk, hanem erre a könyvre fordítottam.

I. RÉSZ: VESZÉLYES UTCÁK

1. fejezet
Visszafordul az idő kereke

Mi itt, Nyugaton hozzászoktunk ahhoz, hogy mindenhol nőket lássunk magunk körül. Látjuk őket kollégaként az irodában, utasként a buszon, vendégként az étteremben, kocogóként az utcákon, eladóként a boltokban. Vezető pozícióban is több nőt látunk, mint valaha, vannak női miniszterelnökök, politikusok, kancellárok, igazgatók és főnökök. Azok a nők, akik az 1990-es években és később születtek Nyugaton, természetesnek veszik ezt. Nem gondolják, hogy az iskolába járás vagy a kávéházban üldögélés a liberalizmus diadala lenne. Ám a nyugati városok egyes részein valami különöset vehetünk észre manapság: egyszerűen nincsenek nők arrafelé, vagy legalábbis nagyon kevesen vannak.

Brüsszel, London, Párizs vagy Stockholm egyes negyedeiben sétálva hirtelen feltűnik, hogy csak férfiakat lehet látni mindenfelé. A boltosok, pincérek, kávéházi vendégek egytől egyig férfiak. A közeli parkokban csak férfiak és fiúk fociznak. A lakóházak közösségi tereiben is férfiak beszélgetnek, nevetgélnek és dohányoznak. Furcsán hat ez egy olyan kontinensen, ahová minden évben milliók utaznak, hogy a női testet mint műtárgyat vagy mint a legújabb divat viselőjét lássák. Mi történt a nőkkel? Miért nem ülnek már kint a kávézók teraszain, vagy cseverésznek az utcákon?

A válasz az, hogy jó páran elköltöztek ezekből a negyedekből, másokat elüldöztek, megint mások pedig az otthonaikban vannak, ahol senki sem látja őket. Ahogy egyre több nő eltűnik az ilyen környékekhez hasonló nyilvános helyekről, a kevés ott maradó egyre inkább ki van téve a területen lakó férfiak érdeklődésének, figyelmének. Nincs formális elkülönülés, de egy egyedül sétáló nőnek elég egyszer megtapasztalnia a szorongás és a sebezhetőség érzését ahhoz, hogy megborzongjon, és azt gondolja magában: „Nem jövök erre többet.”

Ezeken a területeken elüldözik a nőket a nyilvános helyekről.

Egyes férfiak utánuk kiabálnak, hogy „hé, bébi, add meg a számodat!”, „jó segged van!” vagy „mit csinálsz errefelé?”. Mindegy, hogy néznek ki és hány évesek, ha nők, és különösen, ha egyedül vannak, ugyanígy kezelik őket. Előfordulhat, hogy egy kitartóbb zaklató követni kezd egy nőt, megérinti, és elállja az útját. Ha egy nő sebezhetőnek tűnik, egyes férfiak tovább is mennek – kipécézik maguknak, körbeveszik és megfélemlítik, tapogatják, letépik a ruháit, és időnként ennél rosszabbat is tesznek vele.

Efféle incidensekről egyre gyakrabban hallani. Európa legkülönbözőbb pontjain beszélnek arról a nők és a fiatal lányok, hogyan zaklatják őket a boltokban, iskolákban és egyetemeken, fesztiválokon, a szórakozóhelyek mosdóiban, parkokban és parkolókban. Azt mondják, hogy már nem biztonságosak a helyi utcák és közterek. A támadóik pedig nem átallják nyilvános helyen zaklatni őket.

E jelenségről köztudottan nehéz megbízható adatokat találni. Kutatási asszisztensemmel együtt két évet töltöttünk az elérhető források – statisztikák, bírósági jegyzőkönyvek, rendőrségi jelentések, kormányzati beszámolók, szakirodalmi források – átfésülésével, és egyik sem nyújtott teljes képet a témáról. Tudjuk, hogy a nőknek csak kis hányada tesz feljelentést szexuális támadás miatt, miután elszenvedte azt, és még kevesebben jelentenek be szexuális zaklatást, amit a legtöbb nő a mindennapi élete részének tekint, és csak legyint rá. A közösségi médiában megjelenő néhány elszigetelt bejegyzéstől eltekintve a hétköznapi nők ilyen irányú tapasztalatai közül elkeserítően kevés kerül nyilvánosságra.

Miközben azonban különböző európai nőkkel beszéltem, arra jöttem rá, hogy a probléma jóval mélyebb és szélesebb körű, mint ahogy a hírekben megjelenő történetek sugallják. A nők által elmondottak meggyőztek arról, hogy Európa egyes közösségeiben a női jogok csendes, de jelentős hanyatlásának lehetünk tanúi. Ha ez a tendencia folytatódik, egyre több helyen jelenik meg Európában, egyre több utca válik veszélyessé a nők számára. Egyelőre e közösségekben két dolog közös: az alacsony jövedelem és a nagyszámú, muszlim többségű országból érkezett bevándorló.

Változás az európai nők életében

Nekem mint 1992-ben Hollandiába érkező szomáliainak sokkoló volt látni azokat a fiatal nőket, akik egyedül voltak a tömegközlekedési eszközökön és a bárokban, éttermekben. Abban a tudatban nőttem fel, hogy ha fedetlen fővel és testtel vagy egy férfi rokon kísérete nélkül lépnék ki az utcára, akkor zaklatások és támadások célpontjává válnék. Hollandiában viszont a nők szabadon sétáltak éjjel az utcán, férfi kísérő nélkül, fedetlen hajjal, úgy öltözve, ahogy kedvük tartotta.

Voltak persze kivételek is. Előfordult bántalmazás, nemi erőszak, és néha meg is gyilkoltak nőket, még Hollandiában is. De ezek az esetek olyannyira kivételnek számítottak, hogy hetekig beszéltek róluk az országos hírekben. Mire hozzászoktam ahhoz, hogy egy nyugati városban éljek, megtanultam azt is, hogy ott a nők helyzete radikálisan más, mint abban a világban, ahonnan én jöttem. Ma, csaknem három évtizeddel később, nem mondhatom ezt ugyanilyen bizonyossággal. Egyre több európai nő aggódik a biztonsága miatt. Jóval gyakoribbá vált a nyilvános helyeken elkövetett nemi erőszak, bántalmazás, fogdosás és szexuális zaklatás.

Nem titok – bár udvariatlannak vagy politikailag inkorrektnek tartják azt, aki rámutat –, hogy az elkövetők között aránytalanul sok olyan fiatal férfi van, aki a Közel-Keletről, Dél-Ázsiából és Afrika különböző részeiről vándorolt be. Gyakran csoportosan tevékenykednek, és egyre több európai városrész válik miattuk veszélyessé a nők számára.

Közhely ugyan, de mindig is volt olyan, hogy a nők szexuális erőszak fenyegetésével szembesültek. Csakhogy az elmúlt négy évtizedben az ilyen esetek a kivételt jelentették Európában, nem pedig a szabályt. Az 1990-es években azt feltételeztem, hogy a fejlődő országok fokozatosan hasonlítani kezdenek Európához. Akkoriban kevesen jósolták volna meg, hogy Európa egyes részei olyan kultúrák attitűdjeit és hiedelmeit veszik majd át, amelyek nyíltan degradálják a nők jogait. Úgy hiszem azonban, hogy most pontosan ez történik. Azt látjuk, hogy támadás éri mindazokat a jogokat, amelyeket az európai nők korábban természetesnek vettek. Nem gondolom véletlenszerű egybeesésnek, hogy ez a támadás a bevándorlók számának jelentős növekedése után kezdődött el.

2009 óta megközelítőleg 3 millió ember érkezett illegálisan Európába, akiknek a többsége menedékjogért folyamodott.{1} Nagyjából a felük 2015 után érkezett. Az újonnan érkezettek kétharmada férfi volt. A menedékkérők 80 százaléka harmincöt év alatti volt. A legutóbbi években egyharmaduk (valós vagy állítólagos) életkora tizennyolc év alatt volt.

E fiatal férfiak nagy többsége olyan országokból érkezett, ahol a nőket nem tekintik egyenlőnek vagy csaknem egyenlőnek, mint Európában. Egyes származási országokban például a fiúkat és lányokat hatéves kortól különválasztják egymástól az otthonaikban. Nem illik keveredniük, a szexuális oktatás pedig tabu. Olyan környezetből jönnek, ahol a nőknek nem járnak egyenlő jogok, és nem illik dolgozniuk, egyedülállónak maradniuk, vagy a saját törekvéseiket megvalósítaniuk.

Mindez természetesen nem teljesen új keletű jelenség. Az 1960-as évek eleje óta érkeznek bevándorlók a muszlim világból Európába. A letelepedésük korai időszaka azonban ritkán kapcsolódott össze a köztudatban a nők elleni erőszakkal. Ennek oka az volt, hogy kevés európai vette észre, hogyan bántak a nőkkel és lányokkal a bevándorló családokon belül. Én és a hozzám hasonlók próbáltuk felhívni a figyelmet a becsületerőszakra, a női nemi szerv megcsonkítására és a kényszerházasságra, amelyeknek oly sok lány és asszony volt kitéve. De mindenki azt feltételezte, hogy ezek a kulturális viselkedésformák egy-két generáción belül el fognak tűnni, amint a bevándorlóközösségekre is átterjednek a nyugati nők által élvezett szabadságjogok. Sok nő esetében ez egyszerűen nem történt meg az érintett közösségekben.

Ez a kötet azért jött létre, mert kíváncsiságból meg akartam vizsgálni, miért tűnnek el a nők egyes környékeken a közterületekről. Úgy sejtettem, hogy a személyes biztonságuk érdekében mondanak le a nyilvános helyekhez való hozzáférés jogáról. Sok nőnek ilyen az élete a muszlim többségű országokban. És sok nő ugyanígy élt a nyugati bevándorlóközösségekben is az utóbbi öt évtizedben: életük jelentős részében a négy fal közé voltak zárva, kinti mozgásukat pedig a család és a közösség tagjainak hálózata felügyelte. Logikusnak tűnt a kérdés, vajon az ilyen férfi-nő dinamikájú országokból érkezett férfiak mikor jutnak el odáig, hogy a közelükben élő más nőkre is elkezdjék ráerőltetni a saját normáikat.

A 2015-ös európai migrációs válságot megelőző években feltűnt néhány olyan hír a médiában, amely szexuális bántalmazásról szólt. Minden esetben elszigetelt, egyedi esetről szólt a tudósítás. Első látásra nem rajzolódott ki belőlük a teljes kép. A támadások során általában idegenek bántalmaztak olyan nőket, akik hazafelé tartottak egy-egy átmulatott éjszaka után. Később néhány esetben az is kiderült, hogy az elkövető bevándorló volt, vagy esetleg olyan személy, aki Európában született, és addig egy kevéssé integrálódott bevándorlóközösségben élte az életét. De az esetek száma nem volt elegendő ahhoz, hogy valamiféle minta formálódjon ki belőlük.

2015 végétől kezdve azonban valami megváltozott. A szexuális bántalmazásokról, nemi erőszakról és zaklatásról szóló jelentések száma megsokszorozódott. Amikor közelebbről megvizsgáltam a jelenséget, világossá vált, hogy a szexuális bűncselekmények száma azokban a nyugati országokban növekedett meg, amelyek megnyitották határaikat a nagymértékben patriarchális, túlnyomórészt muszlim társadalmakból érkezett bevándorlók és menedékkérők soha nem látott tömegei előtt. Egyedül 2015-ben csaknem 2 millió ember, főként férfi érkezett Nyugat-Európába Szíriából, Afganisztánból, Irakból, Pakisztánból, Nigériából és más nagy muszlim népességű országokból. Az egyes nyugati társadalmak közötti nyelvi különbségekből és a tudósítások helyi jellegéből adódóan még az egymáshoz oly közel fekvő országokban, mint Svédország, Németország, Franciaország és Ausztria, sem vették észre az emberek, hogy amiről náluk beszámolnak a nők, az máshol is problémát jelent.

Fontos egyértelműen kijelenteni, hogy érvelésemnek nincs olyan része, amely a rasszokkal függene össze. Minden etnikumban megtalálhatók egy bizonyos arányban olyan férfiak, akik erőszakot követnek el a nők ellen, vagy zaklatják őket. Az Egészségügyi Világszervezet szerint a világon élő nők 35 százaléka „szenvedett már el fizikai és/vagy szexuális erőszakot partnere vagy egy idegen személy által”.{2} De az arányok jóval alacsonyabbak Európában, mint a világ más tájain. Egyes társadalmakban a férfiakat úgy nevelik, hogy tiszteljék a nők fizikai autonómiáját, míg máshol nem tiltják ugyanilyen mértékben a kizsákmányoló magatartást.

Mielőtt tiltakozna az olvasó…

Hadd szögezzem le rögtön az elején: önmagában attól, hogy valaki muszlim vagy a muszlim világból érkezett bevándorló, nem jelent fenyegetést a nők számára. A nemi erőszak, a szexuális bántalmazás és a szexuális zaklatás egyetemes jelenségnek tűnik. Válságos időkben gyakran megfigyelhető, hogy a tömeges népességmozgás összekapcsolódik a nők elleni szexuális erőszak gyakoribbá válásával. Könnyen meg lehetne tölteni egy egész könyvet az ilyen szörnyű időszakok leírásával, és hamar nyilvánvalóvá válna, hogy a legkülönbözőbb földrajzi és kulturális környezetekben fordulnak elő. Ahogy korábban is mondtam, a 2015 után történtek meg sem közelítik annak a nemierőszak-hadjáratnak a borzalmait, amelyet a Vörös Hadsereg folytatott a német nők ellen a második világháború végén.

E könyv célja nem a muszlim világból bevándorló férfiak démonizálása. Sokkal inkább arra törekszem benne, hogy jobban megértsem a közelmúltban Európa oly sok részén történt szexuális erőszak természetét és jelentőségét. Miközben kutatásokat végeztem a könyvhöz kapcsolódóan, a #metoo mozgalom reflektorfénybe helyezte az Észak-Amerikában a ranglétra felsőbb fokain állók által elkövetett szexuális bántalmazásokat és visszaéléseket. Eltűnődtem azon, vajon miért nem vetül soha ilyen éles fény azokra a sokszor jóval súlyosabb bűncselekményekre, amelyek egyes európai városok alacsonyabb jövedelműek által lakott negyedeiben történnek a nők ellen.

A pályám során időről időre találkozom olyan hivatalos személyekkel és kommentátorokkal – ideértve egyes önjelölt feministákat is –, akik gond nélkül félrenéznek, amikor a bevándorló nők saját férfi ismerőseik általi zaklatásáról és bántalmazásáról van szó. Mostanra úgy tűnik, hogy ugyanezek az emberek ugyanilyen kettős mércét alkalmaznak akkor is, ha helyben született nők zaklatása és bántalmazása merül fel. Olyan esetekről is hallottam, amikor az európai áldozatok maguk hoztak fel mentségeket a támadóik védelmére. Attól való félelmükben, hogy rasszistának kiáltják ki őket, ezek a nők megbocsátó hangnemben beszéltek az őket megtámadókról, sőt néhányan még bocsánatot is kértek, amiért bíróság elé citálták őket.

A hatóságok bagatellizálják a nők elleni támadásokat és zaklatásokat. A politikusok a politikai hasznot szem előtt tartva lekicsinylik a veszélyt, és arra biztatják a rendőrséget, hogy ők is tegyenek így. Kifogások születnek a bűnözői viselkedés védelmében. A bírók enyhe büntetést szabnak ki az elkövetőkre. A média önmagát cenzúrázza a tudósítások során – mindez pedig nem titkoltan azért történik, hogy elkerüljék a faji és vallási feszültségeket és azt, hogy munícióval szolgáljanak a jobboldali populisták számára.{3}

Könnyen megjósolható, hogy kik lesznek ennek a csendet vagy legalábbis bagatellizálást forszírozó összeesküvésnek a haszonélvezői: nem mások, mint az olyan jobboldali populisták, mint a Nemzeti Front (most már Nemzeti Tömörülés) Franciaországban, a Szabadságpárt Hollandiában, az Alternative für Deutschland Németországban és minden más olyan párt, amelynek fő programja a bevándorlás – és különösen a muszlim bevándorlás – korlátozása.

Egyszer régen én magam is menedékkérő voltam. Kétszer is bevándorlónak számítottam, előbb Hollandiában, majd az Egyesült Államokban. Azzal, hogy Hollandiába menekültem, el tudtam kerülni egy kényszerházasságot, és olyan lehetőségeket kaptam, amelyek szóba sem kerülhettek volna, ha abban a szomáliai társadalomban maradok, amelybe születtem. Eszembe sem jutna tehát, hogy még több akadályt gördítsek azoknak az útjába, akik a vallási elnyomás, a polgárháborúk és a gazdasági összeomlás elől menekülnek, és azon vannak, hogy a Nyugat által nyújtott előnyöket kiaknázva jobb életet teremtsenek maguknak. Ezzel a könyvvel nem a zárt határok híveinek szeretnék segíteni, hanem arról szeretném meggyőzni a liberális európaiakat, hogy a tagadás öngyilkos stratégia. Ha közben néhány populistát is meggyőzök, hogy adjon egy esélyt az integrációnak, annál jobb.

Sok szerző írt már az iszlám és a Nyugat kultúrájának ütközéséről. Vizsgálták a gazdasági, demográfiai, nyelvi, vallási értékrenddel összefüggő és geopolitikai szempontokat. Néhányan a nők jogait is megemlítették példaként. Nekem viszont az a véleményem, hogy a nők megérdemlik, hogy őket állítsák a viták középpontjába. Mert semmi sem különbözteti meg egymástól olyan világosan a nyugati és a muszlim társadalmakat, mint az a mód, ahogy a nőkkel bánnak. Ebben a könyvben ezért arra koncentrálok, hogy mennyire hat negatívan a női jogokra a muszlim társadalmakból történő bevándorlás, mit várhatunk a jövőben, ha a dolgok a mostani módon haladnak tovább, és mit tehetünk másként annak érdekében, hogy elkerüljünk egy veszélyes következményt.

Már maga az a gondolat is történelmi anomáliának számít, hogy a nők egyenlőek a férfiakkal. Csak Nyugaton merült fel ez, és csak az elmúlt időkben (a kommunista rendszerek nemi egyenlőségről szóló propagandája egy nagyon más valóságot fedett el). Ha hátralépünk, és ezt a kérdést globálisan vizsgáljuk, azt látjuk, hogy még mindig csak a nők töredéke élvezi a Nyugaton kivívott csodálatos jogokat és szabadságokat. Ám ezek a jogok törékenyek, és könnyen csorbulhatnak attól, ha a férfiak a független – a férfiakkal azonos jogokat élvező – nőket prédának tekintik.

2. fejezet
Az ötödik hullám

Új népvándorlás

Nyugat-Európát 1945 óta számos tömeges bevándorlási hullám érte el.{4} Az első hullám 1945 és 1956 között zajlott, és olyan emberek Nyugatra irányuló exodusa volt, akik a második világháború, illetve a határok azt kísérő átrajzolása miatt kényszerültek elhagyni a lakóhelyüket. Voltak köztük zsidó holokauszttúlélők, keletporosz, pomerániai, sziléziai és Szudéta-vidéki német száműzöttek, észtek, lettek és litvánok, antikommunista oroszok és ukránok, korábbi európai kényszermunkások és leszerelt katonák tömegei. A második hullámban a korábbi európai gyarmatokról érkeztek „vendégmunkások” a családjaikkal, az újonnan függetlenné váló Algériából jövő feketelábúaktól és harkiktól{5} kezdve a Nagy-Britanniában gazdasági lehetőségeket kereső „Windrush”-generációig. A harmadik hullámban Törökországból érkeztek vendégmunkások a Wirtschaftswunder Németországába, ahová a munkaerőhiány miatt hívták őket. A gazdaság 1970-es években bekövetkező lassulásakor világossá vált, hogy a feltételezett vendégek annak ellenére sem szándékoztak hazatérni, hogy a munkaerő iránti igény mérséklődött, a bevándorlók iránti ellenszenv pedig erősödött. A legtöbb esetben a muszlim többségű országokból érkező bevándorlók – algériaiak Franciaországban, pakisztániak és bangladesiek Nagy-Britanniában, törökök Németországban – addigra már gyökeret eresztettek új hazájukban.

A negyedik hullám keretében tömegek keltek útra a közép- és kelet-európai kommunista rezsimek felbomlása, Jugoszlávia véres széthullása és a határok kezelését meghatározó új páneurópai rendelkezések (például a schengeni megállapodás) életbelépése miatt. Ebben az időszakban voltak olyan muszlimok is az újonnan érkezők között, akik a polgárháború dúlta Boszniából és Szomáliából származtak. Ezek a bevándorlók – köztük én magam is – menedéket kerestek. Nem mindegyiküket – valójában elkeserítően kevesüket – szívta fel az őket befogadó ország munkaerőpiaca.

Az ötödik hullám volt a legnagyobb szabású az 1945 utáni időszak óta. A Frontex szerint az elmúlt tíz évben megközelítőleg 3-3,5 millió illegális határátlépés történt az Európai Unió határain.{6} Az Eurostat nyilvántartásában csaknem 5,8 millió először beadott menedékkérelem szerepel.{7} Az illegális belépések háromnegyede és a menedékkérelem-beadások kétharmada 2015 – a csúcsidőszak – és 2018 között történt.

Minden egyes hullám egy fejlődő és növekvő Európa partjait érte el. Mindaz, ami az 1957-es római szerződéssel kezdődött, mellyel egy hat tagból álló, főként a kereskedelmi akadályok mérséklésére fókuszáló klub jött létre, mára egy huszonnyolc tagállamból álló Európai Unióvá vált, amelyre a szövetségi és konföderációs elemek egyaránt jellemzők, és amely kapcsolatokat ápol olyan unión kívüli országokkal, mint az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) négy tagja: Izland, Norvégia, Svájc és Liechtenstein.

Számos nemzetközi megállapodás, tagállamok közötti EU-egyezmény és brüsszeli irányelv szól az európai kormányok bevándorlókkal és menekültekkel kapcsolatos felelősségéről:

• A menekültek jogállásáról szóló genfi egyezmény (1951) és az azt kiegészítő jegyzőkönyv (1967) tartalmazta a menekült fogalmának jogi meghatározását, és vázolta a szuverén államok menekültek iránt fennálló kötelezettségeit. A 33. cikk megfogalmazta a visszaküldés tilalmának jus cogens{8} elvét, amely szerint a menekülteket nem lehet visszaküldeni olyan országba, ahol tisztességtelen tárgyalás, üldöztetés, kínzás vagy halál várhat rájuk.

• A schengeni egyezmény (1985) megszüntette a belső határokat számos (eredtileg öt, mára már huszonhat) európai ország között, és közös vízumpolitikát hozott létre az Európai Unió tagállamai számára.

• A dublini rendelet (1990; módosítva 2003-ban és 2013-ban) meghatározta, hogy a menedékkérők ügyét abban az államban kell elbírálni, amelyben először beléptek az unióba.

• Az amszterdami szerződés (1997) az Európai Unióra ruházta át a bevándorlás jogi szabályozásával, a külpolitikával és a biztonságpolitikával összefüggő állami feladatokat.

• A lisszaboni szerződés (2007) létrehozta a jogilag kötelező erejű Alapjogi Chartát. A charta többek között a menedékjogot is tartalmazza.

• Ezenkívül fontos megkülönböztetni a következőket:

– Jogosult vagy legális bevándorlók: olyan személyek, akik nem állampolgárok, de tizenkét hónapnál hosszabb időre érvényes tartózkodási engedélyt kaptak egy európai országban. Ebbe a kategóriába tartoznak a menekültstátuszú és a kiegészítő védelmi jogállású menedékkérők is.

– Menedékkérők: olyan személyek, akik nem állampolgárok, és a dublini rendelet eljárásrendje szerint menedékjogért folyamodtak valamely EU-tagállamban. Az ebbe a kategóriába tartozók ideiglenesen védve vannak a kitoloncolástól, míg el nem bírálják a kérelmüket. Azok, akiknek a kérelme pozitív elbírálásban részesül, menekültstátuszt szereznek, és jogot arra, hogy az Európai Unióban éljenek, mozogjanak és dolgozzanak.

– Jogosulatlan vagy illegális bevándorlók: olyan személyek, akik nem állampolgárok, és tartózkodási engedély nélkül élnek a tartózkodási helyükön. E kategóriába tartoznak mindazok, akik a vízumuk lejárta után is az adott országban maradtak, nem engedelmeskedtek a kiutasításukról szóló határozatoknak, engedély nélkül léptek be egy EU-tagállam területére vagy a menedékkérelmük végső elbírálására várnak. Mivel sok európai ország továbbra is fenntartja a jus sanguinis állampolgársági elvet, a jogosulatlan bevándorlók Európában született gyermekei nem feltétlenül válnak EU-polgárokká, ellentétben az olyan, jus soli elvet alkalmazó országokkal, mint az Egyesült Államok. Azok a bevándorlók, akik hamis azonossággal jutottak tartózkodási iratokhoz, technikailag nem ebbe a kategóriába tartoznak.

A 2008 utáni időszakban megugrott az Európai Unióba belépő illegális bevándorlók és menedékkérők száma, és több tényező együttes hatásának következtében 2015-ben érte el a csúcsát.

A migránsáradat legjelentősebb kiváltó oka a szíriai polgárháború kiéleződése volt. A 2015-ben kezdődő közvetlen orosz katonai beavatkozás megbillentette a sokrétű konfliktus stratégiai egyensúlyát, amely addig nem kedvezett Szíria hivatalban lévő elnökének, Bassár al-Aszadnak. Kelet-Szíriában a csúcson lévő Iszlám Állam mellett a kurd erők közötti sokrétű konfliktus, a Hizbulláh{9}, a „mérsékelt” szír lázadók, az Irán által támogatott síita milíciák és a török zsoldoscsapatok is arra késztették az egyszerű szír és iraki embereket, hogy megkockáztassák a biztonságos Európa felé vezető veszélyes utat. A közel-keleti eredetű menekültforgalmon túl Muammar al-Kaddzáfi{10} rendszerének 2011-es bukásával a Fekete-Afrikából induló bevándorlás és embercsempészet útjából is eltűntek az akadályok.

E legújabb keletű népvándorlás tekintetében érdemes óvatosan kezelni a hivatalos adatokat. Az „illegális határátlépések” számában a belépési kísérletek is benne vannak, így egyeseket többször is belépőként tüntetnek fel a nyilvántartásban. Az Európai Unióba illegálisan érkező bevándorlók közül nem mindenki folyamodik később menedékjogért. Egyes bevándorlókat, akiket „illegális határátlépőként” tartanak számon, többé-kevésbé azonnal visszaküldenek a hazájukba vagy a tranzitországukba (például Törökországba). Mások igyekeznek a hatóságok látókörén kívül maradni, és így inkább nem adnak be menedékkérelmet. Megint mások esetében kiesik egy időszak az Európai Unióba illegális bevándorlóként történt érkezésük és a menedékkérelmük beadása között. A bevándorlók gyakran csak akkor folyamodnak menekültstátuszért, amikor elérték az általuk preferált célországot. Egyes bevándorlók legálisan érkeznek az Európai Unióba, és akkor adják be menedékkérelmüket, amikor már Európában vannak.

Az Európai Unió által ratifikált Dublin III rendelet szerint a menedékkérők kötelesek az általuk elért első biztonságos országban menedékjogért folyamodni. Azok azonban, akiknek a kérelmét elutasítják az egyik országban, kihasználhatják a schengeni terület határnélküliségét, és újra próbálkozhatnak egy szomszédos országban. Ahhoz, hogy egy bevándorló hozzáférhessen az olyan állami segélyekhez, mint a lakhatási, egészségügyi és szociális támogatás, a menekültkérelmének elbírálás alatt kell lennie. Így hát amikor Olaszország megvonta a szociális támogatást azoktól, akiknek a menekültkérelmét elutasították, sok bevándorló továbbment Németországba, Svájcon vagy Ausztrián keresztül.{11} Jelentős volt azok száma, akik két vagy három országban is beadták a kérelmüket. A német bevándorlási és menekültügyi szövetségi hivatal (Bundesamt für Migration und Flüchtlinge; BAMF) szerint a Németországban beadott menedékkérelmek egyharmada „dublini eset”.{12} Csak 2018 első hat hónapjában harmincezer olyan kérelmező jelentkezett Németországban, aki korábban már Olaszországban, Franciaországban vagy Görögországban is kérelmezte a menekültstátuszt.{13} Hollandiában és Svédországban hasonlóan sok olyan bevándorló adott be menedékkérelmet, aki korábban Németországban, Olaszországban vagy Franciaországban is megtette ugyanezt.{14}

Michèle Tribalat francia demográfus pusztán az Eurostat adatait felhasználva végigkövette a bevándorlók útját. Azt látta, hogy ahogy csökkentek a számok Németországban és Svédországban, úgy kezdtek el nőni Franciaországban. A Franciaországban menedéket kérők átlagosan 30 százaléka korábban már beadta (menedék)kérelmét egy másik EU-tagállamban.{15} A francia bevándorlás- és integrációügyi hivatal (Office Français de l’Immigration et de l’Intégration; OFII) elismerte, hogy Franciaország bevonzza a más joghatóságoknál sikertelenül próbálkozókat azáltal, hogy olyan menedékkérőknek is nyújt szociális szolgáltatásokat, akiket elutasítottak. Franciaországban az afgánok nagyobb eséllyel kapnak menedékjogot, mint máshol, és kevesebb korlátozás vonatkozik a családegyesítésekre is.{16}

Cseppet sem könnyű tehát felbecsülni az Európába az elmúlt évtizedben beáramló embertömeg nettó létszámát. A Frontex számítása a 3,5 millió 2009 és 2018 közötti illegális határátkelésről semmivel sem megbízhatóbb, mint az Eurostat számítása az 5,8 millió először beadott menedékkérelemről, hiszen mindkét adat magában foglal olyan személyeket, akik egynél többször kerültek nyilvántartásba.

A menedékkérelmek száma 2009 óta növekvő tendenciát mutatott, és továbbra is magasabb, mint a sokévi átlag. A 2015-ös év azonban kivételes volt az illegális határátkelések szempontjából, hiszen akkor 1,8 millió esetet jegyeztek fel, ami a 2009 és 2018 közötti évtized összes határátkelésének a felét teszi ki. A Törökországgal és Líbiával megkötött európai egyezmények visszahozták az illegális határátkelések számát a 2015 előtti szintre, és a 2019 első felére vonatkozó számok további 30 százalékos csökkenést mutattak 2018-hoz képest. 2019 egészére nézve 100 ezer körülire becsülik az új belépések számát.{17} Az új menedékkérelmek száma kevésbé gyorsan csökken, ugyanis a 2015-ös hullámban érkezők kérelmei közül még nem mindet bírálták el a hatóságok.

Mivel a Frontex csupán 2018-ban kezdte rögzíteni az illegális határátlépők nemét és korát a nyilvántartásban, ezek kapcsán csak a menedékkérelmekből juthatunk információkhoz. A statisztika a férfiak egyértelmű többségét mutatja a nőkhöz képest. Az elmúlt tíz évet nézve a menedékkérők átlagosan 67 százaléka férfi volt. A menedékkérelmek nagyjából 80 százalékát harmincöt év alattiak adták be. A tizennyolc és huszonöt év közöttiek aránya a 2009-es 25-ről 32 százalékra nőtt 2019-re. A legtöbb menedékkérőt vonzó Németország esetében 60,5 százalék volt a tizenöt és harminckilenc év közöttiek aránya, a férfiak pedig 2,8:1 arányban voltak többségben ebben a korcsoportban.{18}

Honnan érkeztek a bevándorlók? Az illegálisan belépők legfontosabb kiindulópontjai a háború és terrorizmus által érintett országok, különösen Szíria, Afganisztán és Irak (1. táblázat). Jelentős számú bevándorló érkezik azonban Pakisztánból és Nigériából is.

1. táblázat

Az Európai Unióba az elsődleges forrásországokból érkező illegális bevándorlók száma (2009–2018)

Forrás: Kivonat a Frontex adataiból. https://frontex.europa.eu/we-know/migratory-map/.

Mennyi muszlim van a bevándorlók között? A Frontex nem gyűjt adatokat a menedékkérők vallási vagy kulturális hovatartozására vonatkozóan, de rögzíti az állampolgárságukat. A statisztikákból kikövetkeztethető, hogy az elmúlt évtizedben újonnan érkezők nagy többsége muszlim volt, mivel olyan országokból jött, ahol a muszlim többség aránya 50 százalék felettitől (Nigéria) 92 és 99 százalék közöttig terjed (Afganisztán, Irak, Pakisztán és Szíria, valamint Algéria, Líbia és Tunézia).{19} Összességében nagyjából 2,4 millió menedékkérelmet kilenc muszlim többségű ország bevándorlói adtak be Európában 2015 és 2018 között.{20} A 2,4 millióból néhányan kétségtelenül nem muszlim kisebbségekhez tartoztak, vagy nem tartották szigorúan az iszlám vallást, de ők az újonnan érkezettek csak kis töredékét tették ki. Ha feltételezzük, hogy a muszlim kisebbségű országokból is érkeztek muszlimok, valószínűleg a muszlim bevándorlás korrekt becslésének tekinthetjük a 2. táblázatban látható számokat.

2. táblázat

Az egyes muszlim többségű országokból érkezettek által az Európai Unió országaiban beadott menedékkérelmek

Forrás: Kivonat az Eurostat adataiból. https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/ (2018. július 23.).

Hasonló következtetésre juthatunk az alapján is, hogy a legtöbb bevándorlót „küldő” tíz országból kilenc muszlim többségű ország (3. táblázat).

3. táblázat

Az Európai Unióban menedékkérelmet beadók elsődleges származási országa (2015–2018)

Forrás: Kivonat az Eurostat adataiból. https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/ (2018. július 23.).

Az Európába áramló bevándorlók tömegének mértékére vonatkozóan sok adat áll rendelkezésre, de arról már kevesebbet lehet tudni, hogy ezek a bevándorlók végül hol telepedtek le. Kezdhetjük azokkal az országokkal, amelyekben a menedékkérők először folyamodtak menedékjogért (4. táblázat).

4. táblázat

A menedékkérők száma az elsődleges célországokban (2009–2018)

Forrás: Kivonat az Eurostat adataiból. https://ec.europa.eu/eurostat/databrowser/ (2019. szeptember 3.).

Ez azonban csak az eleje egy összetett folyamatnak. Franciaországban például a menedékkérők harmada már beadta kérelmét egy másik EU-tagállamban, és vissza kellene küldeni őket abba az országba, amelyben először menedékjogért folyamodtak.

Egész Európát tekintve a 2015–2016-ban menedékjogot kérők 61 százaléka kapott menekültstátuszt.{21} A többiek között vannak, akik ideiglenes védelmet kaptak, melynek révén az országban maradhattak, de a kérelmük ismételt elbírálásáig olyan korlátozások vonatkoznak rájuk, mint a csökkentett mértékű szociális juttatások és a munkavállalás tilalma. Egy harmadik kategória a „humanitárius státusz”, amelybe olyan bevándorlók tartoznak, akiknek a menedékkérelmét elutasították, de nem küldték haza őket.

Becslések szerint 2015-ben 2,2 millió bevándorló volt illegálisan jelen Európában, akik közül félmillió addigra már megkapta a kiutasító végzést. A rákövetkező évben az illegális bevándorlók száma 984 ezerre csökkent, akiknek a fele korábban kiutasító végzést kapott.{22} Hivatalos források szerint a kiutasítottak kevesebb mint fele távozott 2015-ben és 2016-ban. Az Eurostat adatai szerint az illegálisan az Európai Unióban tartózkodók száma 2018-ra 601 500-ra csökkent, közülük a többség Németországban (134 125), Franciaországban (105 880) és Görögországban (93 365) élt. A 2018-ban még mindig Európában tartózkodó elutasított menedékkérők a legnagyobb arányban irakiak, albánok, szírek és pakisztániak voltak.

A Pew Research Center 2019 novemberében kiadott tanulmánya azonban 3,9 és 4,8 millió közöttire teszi a 2017-ben jogosulatlanul Európában élő bevándorlók számát, ami a 2014-re kalkulált 3–3,7 millió jogosulatlan bevándorlóhoz képest nagyjából egymilliós növekedést jelentett az illegális bevándorlók létszámában.{23} Ha az arányokat nézzük, az illegális bevándorlók az EU- és az EFTA-országok össznépességének kevesebb mint egy százalékát teszik ki. A megközelítőleg 24 millió nem állampolgár európai lakosnak körülbelül ötöde volt illegális bevándorló 2017-ben, és e személyek többségének (12–16 százalék) a menedékkérelmét már elbírálták. A Pew adatközlése azonban egyértelműen figyelmen kívül hagyja azokat a menedékkérőket, akiknek a kérelmét pozitívan bírálták el, vagy más módon szerezték meg a jogot arra, hogy egy európai országban maradjanak. Az „újonnan érkezők” kifejezés helyénvaló, bár nyilvánvalóan nem vonatkozik a korábbi migrációs hullámok során létrejövő közösségekre. A 2017-ben Európában élő illegális bevándorlóknak úgy 56 százaléka kevesebb mint öt éve élt a lakóhelyének számító országban.{24}

Németország, az Egyesült Királyság, Olaszország és Franciaország együttesen Európa jogosulatlan bevándorlóinak 70 százalékát fogadta. A Pew becslése szerint a jogosulatlan bevándorlók száma 1–1,2 millió között van Németországban, 800 ezer és 1,2 millió között az Egyesült Királyságban, 500 ezer és 700 ezer között Olaszországban, illetve 300 ezer és 400 ezer között Franciaországban.{25} A jogosulatlan bevándorlók száma 2014 és 2016 között nagyjából megkétszereződött.

Bár az Egyesült Királyságban abszolút értékben magas az illegális bevándorlók száma, az ottaniak nem szembesültek a németországihoz hasonló emberáradattal 2015-ben, mégpedig abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy az Egyesült Királyságot sokkal nehezebb elérni a tengeren át Észak-Afrikából és a Közel-Keletről. Olaszországba ezzel szemben 2014 óta folyamatosan érkeznek a jogosulatlan bevándorlók, ahogy Görögországba is. A Franciaországban, Svájcban és Ausztriában bevezetett szigorúbb határkorlátozások sok bevándorlót elriasztottak attól, hogy az Alpokon át észak felé próbáljon szerencsét, aminek következtében Olaszország egyfajta utolsó mentsvárrá vált a sikertelen menedékkérők számára. Franciaországban alacsonyabb a jogosulatlan bevándorlók teljes népességhez viszonyított aránya, talán mert sok jogosulatlan bevándorló könnyebben kapta meg a jogot arra, hogy törvényesen tartózkodjon az országban.

Könnyű megfeledkezni arról, hogy bár a címlapokat az elmúlt években a bevándorlási hullámról szóló hírek uralták, közben gyors ütemben folytatódott a szokásos bevándorlás is a muszlim országokból. 2010 és 2016 között 2,5 millió muszlim vándorolt be Európába a menekültügyi rendszer kihagyásával. Ők munka, tanulás vagy családegyesítés céljával érkeztek. Fő célpontjuk az Egyesült Királyság, Franciaország és Olaszország volt, míg a menedékkérők nagyobb eséllyel választották inkább Németországot. Összességében a 2010 és 2016 között Európába érkező bevándorlók több mint fele muszlim volt. Mozgásuk nyomán Európa muszlim népessége a 2010-es 19,5 millióról (3,8 százalék) 25,8 millióra (4,9 százalék) nőtt 2016-ra.{26}

5. táblázat

Harmadik országból érkezett, az Európai Unióban illegálisan tartózkodó személyek száma az állampolgárságuk szerint

Forrás: Kivonat az Eurostat adataiból. https://ec.europa.eu/eurostat/ databrowser/ (2019. június 6.).

Hogy a legutóbbi migrációs hullámot történelmi perspektívába helyezzük, érdemes közelebbről megvizsgálni Németország esetét. A menedékkérők legutóbbi áradata létszámát tekintve meghaladta a korábbi Német Demokratikus Köztársaság polgárainak tömeges távozását a Szövetségi Köztársaságba 1989 és 1990 között (a német újraegyesítés következtében), amelynek során csaknem 600 ezer, a korábbi NDK (Kelet-Berlinen kívül élő) lakosságának nagyjából 3,7 százaléka változtatott lakóhelyet.

Tény, hogy a legutóbbi bevándorlási hullám kisebb volt, mint amikor Kelet-Európából és a Harmadik Birodalom által annektált területről űztek el 6–7 millió német etnikumú személyt 1944 és 1946 között, akiknek túlnyomó része a később Német Szövetségi Köztársasággá váló területen telepedett le. Az akkori üldözöttek – ahogy azok is, akik keletről nyugatra távoztak a berlini fal leomlása után – németek voltak. A ma Németországba érkezők túlnyomórészt muszlim vallásúak, és Észak-Afrika, a Közel-Kelet, Dél-Ázsia, valamint a Balkán különböző részeiről származnak. Ilyen értelemben relevánsabb párhuzam az 1960-as évek Gastarbeiter programja, melynek keretében bő egy évtized (1961–1973) alatt összesen 2,6 millió ember érkezett Nyugat-Németországba elvileg abból a célból, hogy ideiglenes munkásként dolgozzon az ország fellendülőben lévő iparágaiban. Bár eredetileg más európai országokból akartak munkásokat hívni, végül Törökországra is kiterjesztették a programot. Rövid időn belül a törököké lett a legnépesebb „vendégmunkás” csoport az országban. Amikor a program az 1973-as gazdasági nehézségek idején lezárult, az emberek többsége ott maradt. Ennek következtében ma a török származású (vagyis legalább egy török szülővel rendelkező) német lakosok száma 3 millió körül van (a 2011. évi népszámlálás adatai szerint), vagyis Németország népességének megközelítőleg 3,7 százalékát teszik ki.

Ilyen volt az Európába irányuló modern kori bevándorlás ötödik hulláma. De mik lettek a következményei?

3. fejezet
A szexuális erőszak számokban

A nők elleni erőszak világa

A nők elleni erőszak globális probléma. A korábbi ENSZ-főtitkár, Pan Gimun{27} szavaival élve: „Egyetlen egyetemes igazság van, amely minden országra, kultúrára és közösségre alkalmazható: a nők elleni erőszak soha nem elfogadható, soha nem megbocsátható és soha nem tolerálható.” Ahogy az Egészségügyi Világszervezet első, a témával foglalkozó átfogó jelentése 2003-ban megállapította, a nők elleni erőszak nemcsak az emberi jogok alapvető megsértése, de egyben jelentős közegészségügyi probléma is.{28} Még mindig folyik, mindenhol.

A WHO jelentésében olvasható definíció szerint a nők elleni erőszak fogalmába beletartozik az intim partner vagy idegen által elkövetett erőszak, fizikai bántalmazás, nemi erőszak, szexuális bántalmazás, nőinemiszerv-csonkítás, becsületgyilkosság és emberkereskedelem. A jelentés elsősorban a nők által beadott és a háztartásokban végzett felmérésekre támaszkodott annak felmérésekor, hogy milyen mértékben vannak a nők kitéve az intim partnerek által elkövetett erőszaknak. A nem intim partner által elkövetett erőszakos cselekményekre vonatkozóan olyan külső adatforrásokat használtak, mint a rendőrségi jelentések és a korábban megjelent tudományos kutatási anyagok. Amint azonban a jelentés szerzői megállapították, „a meghatározások kutatásonként eltérhetnek, és a szexuális erőszaknak nem minden formája van jól dokumentálva”.{29} Ahogy korábban említettem, a WHO szerint világszerte a nők 35 százaléka „élt már át intim partner és/vagy nem partner által elkövetett szexuális erőszakot”.{30} Az erőszakos cselekmények nagy többségét intim partner követte el, vagy olyan személy, aki más módon volt ismerőse a sértettnek (globálisan a nők 7,2 százalékát bántalmazta olyan személy, aki nem volt az illető intim partnere). A fizikai vagy szexuális bántalmazások következtében a nők gyakran jelentős egészségügyi problémáktól szenvednek. Tizenhat százalékkal nagyobb eséllyel fognak alacsony születési súlyú csecsemőnek életet adni, egyes régiókban úgy másfélszer nagyobb eséllyel fertőződnek meg a HIV-vel, csaknem kétszer nagyobb eséllyel szenvednek depressziótól, és több mint kétszeres az esélyük arra, hogy abortuszuk legyen vagy alkoholfüggővé váljanak. A szexuális erőszak olyan pszichés gondokat okozhat, mint a szorongás, a poszttraumásstressz-szindróma, a táplálkozási zavarok, a drogfüggőség és az öngyilkossági hajlam, illetve olyan fiziológiai problémákat is előidézhet, mint a vázizomzat, a nemi szervek és a lágy szervek sérülése, valamint a hétköznapokat megnehezítő, krónikus bélrendszeri és medencetáji fájdalom.{31}

A WHO jelentése a nők elleni erőszak globális jellegét hangsúlyozta, ugyanakkor jelentős regionális különbségekről is beszámolt (6. táblázat), bár a nem partnerek által a kelet-mediterrán régióban elkövetett erőszakos cselekményekre vonatkozó adatok mellőzése figyelemre méltó hiányosság, hiszen az az a régió, ahonnan a legutóbbi bevándorlók érkeztek.

Intim partnerek által elkövetett erőszak a legnagyobb arányban Délkelet-Ázsiában (37,7 százalék), a Kelet-Mediterráneumban (37) és Afrikában (36,6) fordult elő. Európában ezzel szemben 25,4 százalék volt az arány, a magas jövedelmű országokban pedig még alacsonyabb volt az összesített arány (23,2 százalék). A WHO-jelentés feltételezése szerint a fejlettebb világra jellemző alacsonyabb arányszámok a nők magasabb társadalmi státuszát tükrözik, amely mögött nagyobb gazdasági eredményesség, a nőknek kedvező társadalmi normák és végrehajtható jogi szankciók állnak. Különös módon azonban a nem intim partnerek által elkövetett erőszak aránya (12,6 százalék) még az afrikai arányszámnál (11,9) is nagyobb volt a magas jövedelmű országokban, annak ellenére, hogy az afrikai konfliktuszónákban köztudottan gyakori a nemi erőszak. Európában az arány alacsonyabb volt a globális átlagnál (5,2 százalék), bár nem volt annyira alacsony, mint Délkelet-Ázsiában (4,9).

Az ilyen felmérésekből származó adatok fontos korrekciót jelentenek a szexuális erőszakra vonatkozó hivatalos adatokhoz képest, amelyek nagyrészt az egyes országok büntető igazságszolgáltatásának nyilvántartásaiból származtak. De a felméréseknek is megvannak a korlátaik. Sok múlik azon, hogy miként vannak megfogalmazva a kérdések, illetve milyen kontextusban teszik fel őket. Egy, az EU által készített, a nemek közötti egyenlőségi felmérés részeként közzétett jelentés szerint a nők 33 százaléka úgy nyilatkozott, hogy 15 éves kora óta átélt már fizikai és/vagy szexuális erőszakot, és ez a szám összhangban van a WHO adataival, amelyek a