MESTER GYÖRGYI

NEMES PÁROS

FELJEGYZÉSEK EGY NYOMOZÓPÁROS MINDENNAPJAIRÓL

Ad Librum

Budapest, 2026

„…gyerekkori álmomról semmiképpen nem akartam lemondani. »Az igazságot, a jog százszázalékos érvényesülését szeretném szolgálni, ezért rendőr leszek« – ezt a mondást már szinte mindenki hallotta tőlem, mivel gyakran felemlegettem.

És így is lett…

Egy kisvárosi kapitányságon kezdtem a munkát, ahol természetesen szolgálati viszonyom legelején kezdőként számoltak velem. Tisztában voltam azzal, hogy – úgy elméletben, mint a gyakorlatban – sokat kell még tanulnom.

Az első évet követően, miután teljesítettem a szakirányú továbbképzés követelményeit, az elméleti tudásom megvolt. Ugyanakkor hátravolt még az »élet iskolája«, a gyakorlat.

Senkinek, még a közvetlen családtagjaimnak sem árultam el, hogy munkaviszonyom kezdetétől fogva feljegyeztem a velem történteket, az első, majd az azt követő komolyabb ügyekben való részvételemet, mindenkori szerepemet.”

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Amikor csak egy kis apróságon múlik

Otthagyta a névjegyét

Amikor a doktor a beteg

A kapcsolat, mely édes… mint a bonbon

Kirobbanó ellentétek

Hová lett az öreg Borgen?!

Apád-anyád idejöjjön!

Halálos diagnózis

Választások

Fogva tartva

Azt a kutyafáját!

Gemini

Amikor a fagylalt…

A sors „jegyese”

A gyilkos szekrény

Csak gyümölcs

Szépek szépe

Futólag

A baba

Állati

Mottó:

Csak kitaláltam… majd „feljegyeztem”.

Már fiatalkoromban is karakán, határozott természetem volt, ami lányok esetében nem mindennapos.

A bátorság se hiányzott belőlem, ráadásul igen nagy igazságérzettel rendelkeztem – és rendelkezem, mind a mai napig.

Nyilván ez is közrejátszott a döntésemben, hogy már a középiskolai végzettséget is egy közbiztonsági szakirányú gimnáziumban szerzem meg.

További, felsőfokú tanulmányaim ugyan nem kifejezetten erre a területre vezéreltek, viszont az eredeti, gyerekkori álmomról semmiképpen nem akartam lemondani. „Az igazságot, a jog százszázalékos érvényesülését szeretném szolgálni, ezért rendőr leszek” – ezt a mondást már szinte mindenki hallotta tőlem, mivel gyakran felemlegettem.

És így is lett…

Egy kisvárosi kapitányságon kezdtem a munkát, ahol természetesen szolgálati viszonyom legelején kezdőként számoltak velem. Tisztában voltam azzal, hogy – úgy elméletben, mint a gyakorlatban – sokat kell még tanulnom.

Az első évet követően, miután teljesítettem a szakmai továbbképzés követelményeit, az elméleti tudásom megvolt. Ugyanakkor hátravolt még az „élet iskolája”, a gyakorlat.

Senkinek, még a közvetlen családtagjaimnak sem árultam el, hogy munkaviszonyom kezdetétől fogva feljegyeztem a velem történteket, az első, majd az azt követő komolyabb ügyekben való részvételemet, mindenkori szerepemet.

Úgy éreztem, magamnak is jót teszek ezzel, így utólag meg tudom majd állapítani, milyen lépcsőfokokon kellett végighaladnom a feljebb jutásért, azért, hogy igazán tapasztaltnak, képzettnek fogadjon el a rendőrszakma.

Ahogy teltek az évek, úgy szaporodtak a feljegyzéseim. Kerek kis történetekbe foglalva „meséltem el” munkában töltött hétköznapjaimat.

A történetek középpontjában azonban mindig az ÜGY állt. Függetlenül attól, hogy nekem, személy szerint, milyen szerepem volt a felderítésben, az ügy felgöngyölítésében, sikerében, vagy – időnként – az esetleges kudarcban.

Elejétől a végéig, az eljárás minden szakaszáról, az előzményekről, magáról a bűncselekményről, majd a következményekről, végül a felelősségre vonásról is leírtam a megtapasztaltakat, ismereteimet, gondolataimat.

És, persze, egyetlen fejezetből sem hiányozhatott a „párom”, hű kísérőm, nyomozótársam, Nemes: jó szimatú, okos, intelligens német vizslám, akit eredményei, célravezető segítsége miatt rendőr kollégáim is elfogadtak.

Nyomozónőként – és nem hiúságból mondom – ma már elismernek a szakterületemen.

Korábban szigorúan magánügyként kezelt, titkolt feljegyzéseim közül néhányat most közzéteszek. Okulásul, ismeretszerzés céljából, valamint szórakoztatás gyanánt.

AMIKOR CSAK EGY KIS APRÓSÁGON MÚLIK

Különböző életfelfogásuk miatt soha nem volt rózsás a viszonya sógornőjével.

A bátyja fiatalon elhunyt, gyerek sem maradt utána. Sőt, mivel az idők során gyakorlatilag mindketten – ő éppúgy, mint a sógornője – valamennyi családtagjukat elveszítették, egyedülállóként csak ők maradtak „egymásnak”.

Csupán pár utcányira laktak egymástól, így – piacra menet, vagy a boltból hazafelé – kényszerűségből, néha-néha „rányitott” a másikra. Csak hogy megtudja, hogy van a bátyja özvegye, él-e még – titkon remélve, hogy talán már nem is…

Az ok egyszerű volt. Egy tóparti nyaraló maradt rájuk. Ő a szülei révén, sógornője pedig elhunyt férje után örökölte meg az ingatlant. Fele-fele részben voltak tulajdonosok.

Ha a viszonyuk jó, nincs gond. Megbeszélhették volna, ki mikor szeretné igénybe venni a kis lakot. De nem így alakult.

Ő még használta volna, sógornője azonban el akarta adni a maga részét.

Fű alatt, szép pénzt remélt érte, amit utazásra akart fordítani. Régóta dédelgetett álmai között szerepelt valami népszerű, egzotikus ország meglátogatása, esetleg egy összeurópai körút.

Sógornője megvételre felajánlotta neki is a fele részt mint társtulajdonosnak, hiszen – a törvény előírásai szerint – így kellett eljárnia.

Őneki azonban nem telt rá, hogy megvegye, viszont a saját részétől se akart megválni. Kötődött hozzá, utolsó emlék volt a családjától.

A kis ház így eladhatatlanná vált.

Később, valahogy, mégiscsak elcsitult a dolog. Ha nem is szívesen, de mindketten belenyugodtak a megváltoztathatatlanba.

Felváltva használták a nyaralót, igyekezvén elkerülni ott egymást – bár ez nem mindig sikerült.

Ez volt nyáron.

De az év többi szakában is, időnként, nagy kihagyásokkal, ha a szükség úgy hozta, „beugrottak” egymáshoz.

Ezek afféle villámlátogatások voltak, nem az őszinte érdeklődés, a másik életének alakulása, hogyléte generálta azokat. A cél többnyire az volt, hogy egyeztessenek, mit kell kijavítani a velük egyenes arányban öregedő, egyre pusztuló nyaralón, és hogyan osszák meg a keletkezett költségeket.

Épp egy ilyen alkalom volt időszerű, amikor – erőt véve magán – eldöntötte, meglátogatja a sógornőjét.

Miután beengedték a lakásba, csak lehuppant az egyik rozoga karosszékbe, és rögtön elkezdte.

– Omladozik a kémény. Muszáj szakembert keresnünk, aki rendbe hozza. A múltkor én fizettem ki a gázkonvektor javítását, most rajtad a sor. Álld te a költségeket. Ez így korrekt – mondta.

A másik azonban rögtön talált kifogást.

– Most járok fogorvoshoz. Sokba fog kerülni, de nem odázhatom el a dolgot. Már alig tudok rágni a meglévő fogaimmal. Ez most nekem fontosabb, mint az a vacak kémény. Nem is vagyunk ott télen, nem kell fűteni. Nyáron is alig-alig látogatjuk a kis vityillót. Nekem erre most nem telik.

Szó szót követett, mígnem odáig fajult a dolog, hogy már hangosan ordibáltak egymással.

Amikor látta, hogy nem jutnak dűlőre, olyan méreg futotta el, amit maga se hitt volna. Persze, ebben benne volt az évtizedek során felgyülemlett sok-sok feszültség. Az irigység, a bántás, a rosszindulat – a másik részéről.

Körülnézett, majd hirtelen haragjában lekapta a polcról a féltve őrzött, még a szülőktől sógornőjére maradt cserépkancsót, és a neki épp háttal álló nő koponyájára sújtott vele.

Sógornője elterült a földön, és fel se kelt többé. A lábával kicsit megbökdöste, de az asszony nem adott életjelet.

Elfogta a rémület. Most mi legyen, mit tegyen?! Súlyos percek teltek el, amikor annyira észhez tért, hogy józanul kezdett el gondolkodni.

Körülnézve látta, a földre esett kancsó cserepei szanaszét hevernek. Módszeresen elkezdte begyűjteni a darabokat.

Lehajolva még a komód alá is benézett, de ott a sötétben nem látott semmit.

Az összetört kancsó darabjait a nála lévő szatyorba rakta, majd halkan kióvakodott a lakásból. A bejárati ajtót berántotta maga után, így a lakás zártnak tűnt. Elsietett, mintha ott se járt volna.

Hamar hazaért. Otthon aztán ráért újra átgondolni a történteket.

A nála lévő cserépdarabokat behajigálta a szemetesbe, megtetézte krumpli- és répahéjjal, száraz zsemledarabokkal, összetépett papírfecnikkel. Még szerencse, hogy a közös költség papírja, meg az utóbbi hetekben érkezett, kidobásra szánt számlák is kéznél voltak.

Úgy gondolta, ebben a szemétegyvelegben senki nem fog turkálni. Főként, mivel nincs is miért…

Közben a sógornője lakásához csomagot vitt a postás – egy interneten rendelt, agyonreklámozott, de olcsó háztartási gépet –, amit nem tudott átadni a címzettnek.

Pár nap elteltével – ritka dolog – a postás ismét házhoz vitte a csomagot, de megint csak nem nyitott ajtót neki senki.

Lelkiismeretes ember lévén, becsöngetett a szomszédhoz, és jelezte aggályait, miszerint idős asszonyról van szó, aki esetleg rosszul lett, netán elesett az otthonában, és segítségre van szüksége.

A gyanú alapján lakatost hívtak, amit pedig a lakásban tapasztaltak, abból egyértelművé vált, bűncselekmény történt. Azonnal bejelentést tettek a rendőrségre.

A halálesetet gyilkossági ügyként regisztrálta a helyi kapitányság, és ennek megfelelően indult a nyomozás is.

Közbevetőleg el kell mondani, hogy bár a hatóság embereit gyakran éri kritika, miszerint nem elég körültekintően járnak el a helyszínelés során, erre most nem lehetett panasz.

Fiatal, kezdő nyomozónőként, lelkesen, a tettvágytól hajtva – a helyszínelők távozása után – még ott maradtam a lakásban.

Velem volt elmaradhatatlan hű társam, Nemes, a kitűnő szimatáról híres német vizsla is, akit a csapat örömmel befogadott, és „aki” most sem hazudtolta meg önmagát.

A komódnál leblokkolt, és ugatással jelezte nekem, hogy valamit talált, menjek oda.

Természetesen eleget tettem az „unszolásának”, és hasra fekve benéztem a komód alá.

Karommal végigsimítottam a padló bútor alatti részét, és találtam is egy aprópénz nagyságú cserépdarabot. Ez a lakásban található egyetlen tárgyhoz se volt köthető.

A cserépdarabkát bűnjelként az aktához csatolták – ki tudja, mi derülhet ki még vele kapcsolatban az eljárás során?!

Az egyértelmű volt, hogy mivel a halott nő a mellkasán feküdt, nem hanyatt esett. A homlokán nem volt sérülés, ami a halálát okozhatta volna.

Egy nagy erejű ütés a tarkóját érte, és a véráztatta hajcsomókon meghatározhatatlan eredetű barna morzsalék látszott.

Hogy konkrétan mivel ütötték le, azt a helyszínen nem sikerült kideríteni.

A feltevés ugyanakkor az volt, hogy – a fejsebben talált barna színű morzsalékra is figyelemmel – vélhetően egy cseréptárgy lehetett az eszköz, azzal vághatták fejbe az idős hölgyet.

A cserepeket pedig a gyilkos akár magával is vihette…

A nyomozás a szokásos mederben folyt. A kapitányságról én, újoncként vállaltam, hogy a halálesetről a hátramaradottat – mint egyetlen, fellelhető hozzátartozót – a sógornője elhunytáról értesítem.

Végül is, egy kezdőnek ezt is gyakorolnia kell…

A döntést az is alátámasztotta, hogy talán egy nő érzékenyebben kezeli a helyzetet, mint egy marcona férfi.

***

Amikor váratlan látogatóként beengedtek a lakásba, és elmondtam, mi történt, az asszony – sógornője halálának hallatán – néhány könnycseppet morzsolt el a zsebkendőjével, némi szipogás kíséretében.

A részvétnyilvánítást követően egy kicsit még tovább beszélgettünk. Házigazdámnak jólesett, hiszen olyan ritkán volt alkalma bárkivel szóba elegyedni.

Közben megkínált egy teával, amit köszönettel visszautasítottam, ugyanis kólafüggő vagyok. Mindig tartok magamnál egy félliteres üveggel.

– Ha megengedi, most is kortyolok belőle egy picit – mondtam.

A kis közjátéktól függetlenül, a gyászoló hölgy – szerintem – érezhette, hogy a hatóság képviseletében én igazán mindent bevetettem, hogy – együttérzésemről biztosítva – a bánatát enyhíteni próbáljam.

Ekkor csengettek. Vendéglátóm kiment az ajtóhoz, hogy megnézze, ki lehet az. Közbevetőleg megemlítette, nem várt látogatót. A halálhírről még senki nem tudott a házukban.

Az ajtóban ott állt a 2. emeletről egy középkorú, amúgy szimpatikus férfi, aki meg se várta, hogy beinvitálják, rögtön benyomult a nappaliba. Meglátva, hogy ott már ül valaki, még örült is, hogy „jótettének” kívülálló szemtanúja lesz, mégpedig egy fiatal nő, vagyis én.

– Kedves hölgyem – kezdte, a háziasszonyhoz fordulva. – Ne vegye tolakodásnak, de egy bizonyos apropóból bele kellett avatkoznom a magánéletébe. Amikor a tárolóból el akarták vinni a szemetet, az egyik nagyobb nejlonzsák – vélhetően a benne lévő súly miatt – kiszakadt. Egy eltört cserépkancsó darabjai hullottak a kövezetre. Én épp ott álltam, így megláttam, hogy a cserepek mellett számlák összetépett papírfecnijei vannak, melyeken az Ön neve állt. Úgy gondoltam, nagyon sajnálja, és bizonyára hiányolja az összetört kancsót, mint emléktárgyat, ezért összeszedtem a darabokat. Tudja, amatőr művész vagyok, időnként kicsit kedvtelésből szobrászkodom. Na, hogy ne kerítsek nagy feneket a dolognak, összeragasztottam a kancsóját. Egy kis, aprópénz nagyságú darab hiányzott ugyan, de azt szépen kipótoltam. Még a színe is egyezik az eredeti cseréppel.