Borítószöveg

,,Minden állat egyenlő, de néhány állat egyenlőbb a többinél.”

,,Hajrá, Állatfarm, hajrá, állatok!” – zárja összeterelt hívei előtt mondott beszédét Napóleon, a Major Farm vezérsertése. Szükség is van a biztató szólamokra, hiszen a kis brit gazdaság lakói hiába űzték el kegyetlen gazdájukat, embertelen állatállamukat nemcsak kívülről fenyegetik, belül is sok az ellenség – az ellenforradalomra készülő John gazda és az áruló Hógolyó malac ügynökei már a tyúkólban is ott vannak. Személyi kultusz, megtorlás és háborús propaganda – semmilyen ár nem drága, ha az Állatfarm jövője a tét.

Ismerős történet?

A szovjet cenzoroknak bizonyára az volt, ugyanis nyomban betiltották George Orwell 1945-ben megjelent politikai szatíráját. Ez a sors várt a könyvre a világ összes többi diktatúrájában is, Magyarországon egészen 1989-ig csak szamizdatban volt hozzáférhető. És míg az '50-es években a CIA még lelkesen támogatta a kisregény rajzfilmes feldolgozását, napjaink Amerikájában időről időre felmerül az eltávolítása egyes iskolai könyvtárakból. Mert rezsimek jönnek és mennek, de az Állatfarm figyelmeztetése örök – az emberarcúság maszkja mögött gyakran mohó disznóvigyor rejtőzik.

Élete első felében oroszul, a másodikban angolul írt – mindkét nyelven remekműveket alkotva.

Fordította

M. Nagy Miklós

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

George Orwell: Animal Farm. A Fairy Story

Secker and Warburg, London, 1950

A versbetéteket fordította

Elekes Dóra

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © M. Nagy Miklós,
Elekes Dóra, 2021, 2026

Borítóillusztráció © FoxysGraphic / Getty Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

ISBN 978-963-620-943-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

Jones úr, a Major Farm gazdája bezárta a tyúkólakat éjszakára, de olyan részeg volt, hogy a szellőzőablakokról megfeledkezett. Lámpájának fényköre jobbra-balra táncolt, ahogy tántorgott az udvaron át, s miután a hátsó ajtónál lerúgta a csizmáját, csapolt magának még egy pohár sört a mosogatókonyhában lévő hordóból, és bújt is gyorsan az ágyba, ahol Jones asszony már édesen horkolt.

Amint kialudt a fény a hálószobában, a farm gazdasági épületeiben izgatott neszezés, mozgolódás támadt. Napközben körbejárt a hír, hogy az öreg Őrnagy, a díjnyertes fehér kan disznó előző éjjel furcsa álmot látott, melyről szeretne beszámolni a többi állatnak. Megállapodtak, hogy mindannyian összegyűlnek a nagy pajtában, amint Jones úr biztosan eltakarodik az udvarról. Az öreg Őrnagynak (mindenki így hívta, csak a kiállításon szerepelt Willingdon Szépe néven) olyan nagy tekintélye volt a farmon, hogy mindenki szíves örömest lemondott egyórányi alvásról, hogy meghallgassa, amit mondani akar.

Az Őrnagy már várta a többieket, kényelmesen elhelyezkedve szalmaágyán, a nagy pajta végében lévő emelvényféleségen, egy gerendára függesztett lámpa alatt. Már tizenkét éves volt, és igencsak meghízott mostanság, de még mindig fenséges küllemű, bölcsességet és jóságot árasztó disznó volt annak ellenére, hogy soha nem faragták le az agyarait. Jöttek is az állatok kisvártatva, és ki-ki a maga módján kényelembe helyezkedett. Elsőként a három kutya érkezett, Csöngő, Zsuzsi és Pöttöm, majd a disznók, akik szépen elvackolódtak a szalmában közvetlenül az emelvény előtt. A tyúkok az ablakpárkányokra telepedtek, a galambok fölreppentek a gerendákra, a birkák és tehenek lefeküdtek a disznók mögé, és csendesen kérődztek. A két igásló, Bunyós és Lóhere együtt érkezett, lassan ballagva, nagy gonddal helyezgetve hatalmas, szőrös patáikat, nehogy kárt tegyenek a szalmában megbújó kis állatokban. Lóhere élete derekához közeledő, testes kanca volt, igazi anyaállat, aki sohasem tudta igazán visszanyerni alakját a negyedik ellés után; Bunyós pedig irdatlan méretű jószág, majdnem tizennyolc marok magas, és olyan erős, mint két átlagos ló együttvéve. Az orrán húzódó fehér csíktól kissé ostoba volt az ábrázata, és szó, mi szó, nem dicsekedhetett különleges intelligenciával, ám jellemszilárdsága és irdatlan munkabírása révén általános tisztelet övezte. A lovak után Manyi érkezett, a fehér kecske, majd Benjámin, a szamár. Benjámin volt a legöregebb állat a farmon, és a legcudarabb természetű. Ritkán beszélt, és ha mégis, csak valami cinikus megjegyzést tett – mondjuk, hogy az Isten azért adott neki farkat, hogy elhessegesse vele a legyeket, de ő szívesen lemondana a farkáról, ha nem lennének legyek. Ő volt az egyetlen a farm állatai közül, aki sohasem nevetett. Ha megkérdezték tőle, hogy miért, azt felelte, ő ugyan nem lát semmit, amin nevetni lehetne. Ugyanakkor, bár ezt sohasem vallotta volna be, rajongott Bunyósért; ők ketten rendszerint együtt töltötték a vasárnapot a gyümölcsöskert mögötti kis réten, egymás mellett legeltek, de soha nem beszélgettek.

A két ló még épp csak lefeküdt, amikor egy fészakalja kiskacsa érkezett a pajtába, elvesztették az anyjukat, aléltan sivítoztak, és imbolyogva kerestek olyan helyet, ahol nem tapossák össze őket. Lóhere a nagy mellső lábával, mint valami óvó fallal, körülkerítette őket, a kiskacsák pedig ott bent elvackolódtak, és nyomban el is aludtak. Majd, szinte az utolsó pillanatban, kacér járásával, egy kockacukrot rágcsálva megérkezett Micike, a butácska, de csinos fehér kanca is, akit Jones úr a homokfutójába szokott befogni. Az emelvény közelében telepedett le, és rögtön rázni kezdte fehér sörényét, hogy felhívja a figyelmet a belefont piros szalagokra. Utolsóként a macska érkezett meg, szokása szerint körülnézett, hogy kiválassza a legmelegebb helyet, majd Bunyós és Lóhere között nyúlt el, és ott dorombolt elégedetten az Őrnagy egész beszéde alatt, egy szót sem fogva fel abból, amit az mondott.

Most már minden állat jelen volt, kivéve Mózest, a szelídített hollót, aki a ház hátsó ajtaja mögött lévő ülőrúdján aludt. Az Őrnagy, látván, hogy mindannyian kényelmesen elhelyezkedtek, és figyelmesen várnak, megköszörülte torkát, és nekikezdett:

– Barátaim… elvtársak, hallottatok már a különös álomról, amit az elmúlt éjjel láttam. De az álomra majd később térek rá. Először valami mást kell elmondanom. Azt hiszem, elvtársak, hogy már csak rövid ideig lehetek veletek, és mielőtt meghalok, kötelességemnek érzem, hogy átadjam nektek mindazt a bölcsességet, melyre szert tettem. Hosszú életet éltem, bőven volt időm töprengeni, míg egyedül feküdtem ólamban, és azt hiszem, bizton állíthatom, hogy a ma élő állatok közül senki nem érti nálam jobban az élet természetét ezen a földön. Erről kívánok most beszélni nektek.

Nos, barátaim, milyen is ez a mi életünk? Nézzünk szembe vele: hitvány, fáradságos és rövid. Megszületünk, épp csak annyi eleséget kapunk, hogy föl ne forduljunk, és azokat közülünk, akik alkalmasak rá, erejük utolsó cseppjéig dolgoztatják; majd abban a pillanatban, amikor nincs már hasznuk belőlünk, förtelmes kegyetlenséggel lemészárolnak minket. Anglia egyetlen egyévesnél idősebb állata sem tudja, mi is a boldogság vagy a pihenés. Anglia egyetlen állata sem szabad. Az állat élete nyomorúság és szolgaság: ez a pőre igazság.

De vajon egyszerűen a természet rendjéből fakad ez? Oly szegény talán a földünk, hogy nem nyújthat tisztességes megélhetést a rajta élőknek? Nem, barátaim, ezerszer is nem! Anglia földje termékeny, éghajlata kedvező, mérhetetlenül több állatot is bőséggel el tudna látni élelemmel, mint amennyien ma lakják. Csak ez a mi tanyánk el tudna tartani egy tucat lovat, húsz tehenet, juhok százait – s mindannyian oly kényelemben és méltóságban élhetnének, melyet most szinte elképzelni sem tudunk. Akkor hát miért tengődünk ebben a nyomorúságban? Azért, mert munkánk gyümölcsét szinte teljes egészében ellopják tőlünk az emberek. Ez a válasz minden problémánkra, elvtársaim. És egyetlen szóban össze lehet foglalni: az Ember. Az Ember a mi egyetlen igazi ellenségünk. Távolítsuk el az Embert a színről, s az éhség és gürcölés eredendő okát mindörökre megszüntettük.

Az Ember az egyetlen lény, amely anélkül fogyaszt, hogy termelne. Nem ad tejet, nem tojik tojást, gyenge hozzá, hogy az ekét húzza, nem fut elég gyorsan, hogy el tudja kapni a nyulat. És mégis ő az úr valamennyi állat fölött. Munkába fogja őket, s e munka eredményéből épp csak a minimumot adja vissza nekik, hogy éhen ne haljanak, a többit megtartja magának. A mi munkánk műveli a földet, a mi trágyánk teszi termékennyé, és még sincsen köztünk egy sem, aki a puszta bőrén kívül bármit is a magáénak tudhatna. Ti, tehenek, akik itt előttem álltok, hány ezer liter tejet adtatok akár csak az elmúlt évben? És mi történt ezzel a tejjel, aminek erős borjakat kellett volna táplálnia? Minden egyes cseppje az ellenségeink torkán csorgott le. És ti, tyúkok, hány tojást tojtatok csak ebben az évben, és közülük hányból kelt ki kiscsibe? A többi mind a piacra került, hogy pénz legyen belőle Jones és az emberei számára. És te, Lóhere, hol van a négy csikód, akiket megszültél, s akik támaszaid és vigaszod lennének öregkorodra? Mindet eladták egyéves korában – egyiket se fogod viszontlátni soha többé. És azok után, hogy négyszer ellettél csikót, és látástól vakulásig dolgoztál a földeken, ugyan kaptál-e cserébe valaha mást, mint kevéske takarmányt meg az istállódat?

És még ez a nekünk engedélyezett nyomorult élet sem érhet véget a maga természetes rendje szerint. Nem magam miatt berzenkedem, hiszen én egyike vagyok a szerencséseknek. Betöltöttem a tizenkét évet, és több mint négyszáz malacom volt. Minden disznó számára ez volna az élet természetes rendje. De jóformán egyetlen állat sem menekül meg az élete fonalát elvágó kegyetlen késtől. Ti, süldő malacok itt előttem, mindannyian egy éven belül visítva fogjátok kilehelni lelketeket a tőkén. És ez a borzalmas vég vár mindannyiunkra – tehenekre, disznókra, tyúkokra, birkákra, mindenkire. Még a lovak és a kutyák sem számíthatnak irgalmasabb sorsra. Téged, Bunyós, azon a szent napon, amikor az irdatlan izmaid elveszítik erejüket, Jones elad a lómészárosnak, aki elmetszi a torkodat, aztán megfőz, és kutyaeledel lesz belőled. Ami pedig a kutyákat illeti, amikor fogatlan vénség lesz belőlük, Jones téglát köt a nyakukba, és belefojtja őket a legközelebbi tóba.

Hát nem kristálytisztán látható-e, elvtársak, hogy az életünket keserítő minden baj és nyomorúság az emberi lények zsarnokságából fakad? Szabaduljunk meg az embertől, és munkánk gyümölcse a miénk lesz. Szinte egyik napról a másikra gazdagok és szabadok lehetünk. Mit kell tehát tennünk? Mi mást, mint hogy éjjel és nappal, testünkkel és lelkünkkel az emberi faj uralmának megdöntésén munkálkodjunk! Ez hát az üzenetem nektek, elvtársaim: a Felkelés! Nem tudom, mikor jön el ez a Felkelés, talán egy hét, talán csak száz év múlva, de tudom, oly biztosan, ahogyan ezt a szalmát látom a lábam alatt, hogy előbb vagy utóbb az igazság győzni fog. Hátralévő rövid életetek során ezt tartsátok szem előtt, elvtársak! És ami a legfőbb, adjátok tovább az üzenetemet azoknak, akik utánatok jönnek, hogy a jövendő nemzedékek folytassák a harcot – a győzelemig!

És ne feledjétek, barátaim, hogy soha nem inoghat meg az elszántságotok. Semmilyen érv nem tántoríthat el benneteket. Soha ne hallgassatok azokra, akik azt mondják, embernek és állatnak közösek az érdekei, hogy az egyik jóléte egyet jelent a másik jólétével. Ez mind hazugság. Az Ember semmilyen lénynek nem szolgálja az érdekeit, kivéve önmagát. És köztünk, állatok között tökéletes egységnek kell lennie, tökéletes elvtársi közösségben kell megvívnunk ezt a harcot. Minden ember ellenség. Minden állat bajtárs.

E pillanatban komoly felfordulás támadt. Míg az Őrnagy beszélt, négy jókora patkány bújt ki a lyukjából, és a hátsó felükre telepedve ők is hallgatni kezdték a beszédet. A kutyák hirtelen meglátták őket, és a patkányok életét csak az mentette meg, hogy sebesen visszaiszkoltak a lyukakba. Az Őrnagy a csülkével csendre intette a hallgatóságot.

– Elvtársak – mondta –, itt egy probléma, melyre megoldást kell találnunk. A vadállatok – mint ezek a patkányok vagy a nyulak – a barátaink vagy az ellenségeink? Bocsássuk szavazásra! Felteszem tehát a kérdést a gyűlésnek: a patkányok elvtársaink?

Nyomban szavaztak is, és elsöprő többséggel megállapították, hogy a patkányok az elvtársaik. Csak négyen szavaztak nemmel, a három kutya és a macska, akiről azonban kiderült aztán, hogy igennel és nemmel is szavazott. Az Őrnagy folytatta:

– Nem sok mondanivalóm maradt. Csupán elismétlem: soha ne feledjétek a kötelességeteket – hogy harcolnotok kell az Ember és az ő minden praktikája ellen. Mindenki, aki két lábon jár, ellenség. Minden négylábú vagy szárnyas élőlény barát. És azt se feledjétek, hogy miközben az Ember ellen harcolunk, nem szabad őhozzá hasonlatossá válnunk. Mikor legyőzitek őt, ne vegyétek át a bűnös szokásait. Soha egyetlen állatnak sem szabad házban élnie, vagy ágyban aludnia, vagy ruhát viselnie, vagy alkoholt innia, vagy dohányt szívnia, vagy pénzt érintenie, vagy kereskednie. Az Ember minden szokása bűnös. És ami a legfőbb, soha egyetlen állat sem zsarnokoskodhat állattársa fölött. Ki-ki lehet gyenge vagy erős, okos vagy buta, mi mindannyian testvérek vagyunk. Soha állatnak nem szabad állatot ölnie. Minden állat egyenlő.

Most pedig, elvtársak, mesélek nektek a tegnap éjszaka látott álmomról. Csak hát nem tudom ezt az álmot leírni nektek. Megálmodtam, milyen lesz a föld, mikor az Ember eltűnik róla. De emlékeztetett valamire, amit rég elfelejtettem. Sok-sok évvel ezelőtt, kismalac koromban, anyám és a többi koca sokszor énekelgetett egy régi dalt, aminek csak a dallamát és az első három szavát ismerték. Malackoromban ismertem azt a dallamot, de azóta rég kihullott a fejemből. De múlt éjjel az álmomban visszatért. És ami a legfőbb, a szövege is visszatért – a szavak, melyeket réges-rég énekeltek az állatok, ebben biztos vagyok, s amelyek aztán sok-sok nemzedékre feledésbe merültek. Most eléneklem nektek ezt a dalt, elvtársak. Öreg vagyok, és a hangom rekedt, de ha megtanítom nektek, ti majd szebben énekelhetitek. A címe: „Anglia állatai”.

Az öreg Őrnagy, torkát megköszörülvén, énekelni kezdett. Amint mondta, rekedten szólt a hangja, de elég jól énekelt, a dallam pedig lelkesítő volt, kicsit a „Clementine”-ra, kicsit a „La Cucarachá”-ra hasonlított. Íme, a szövege:

Állatok itt, Angliában

S távolabb földrészeken!

Az aranykor lassan eljő.

Halljátok hát, így leszen:

Az aranykor majd ha eljő,

Elűzzük a zsarnokot,

S angol földön, réten-erdőn

Büszke állatláb dobog.

Elűzzük az elnyomókat,

Helytállunk mind remekül!

Hám, sarkantyú, zabla, kengyel:

Mind a szemétre kerül.

Földünk minden tartaléka,

Búza, cirok, árpa, rozs,

Lóhere és marharépa:

A miénk lesz hamarost.

Napsütése Angliának

Hőn ragyog majd ránk, az ám!

Édes szellők fújdogálnak

Szabadságunk hajnalán.

Ám amíg a virradat jő,

Ki-ki óvja életét.

Ló, tehén, lúd, csirke, pulyka:

Dolgozzék az új napért!

Állatok itt, Angliában

S távolabb földrészeken!

Légyetek hát hírvivőim,

Mert ha mondom, így leszen!{1}

E dal éneklése elmondhatatlanul lázas izgalomba hozta az állatokat. Az Őrnagy még jóformán be sem fejezte, amikor ők már elölről kezdték. A legbutábbak is gyorsan megtanulták a dallamot, és a szavak egy részére is emlékeztek, az okosabbak pedig, mint a disznók és a kutyák, pár percen belül az egészet kívülről fújták. Majd néhány próbálkozás után már a tanya egész állatsereglete irdatlan uniszónóban zendített rá az „Anglia állatai”-ra. A tehenek bőgték, a kutyák vonyították, a birkák bégették, a lovak nyerítették, a kacsák hápogták. Annyira belelkesedtek a daltól, hogy egymás után ötször végigénekelték, és talán egész éjszaka folytatták volna, ha nem zavarják meg őket.

Sajnos a hangoskodás felébresztette Jones gazdát, aki kiugrott ágyából, abban a szent meggyőződésben, hogy róka jár az udvarban. Felkapta a puskáját, amely mindig ott állt a hálószoba sarkában, és beledurrogtatott a sötétségbe. A sörétszemek a pajta falába fúródtak bele, és a gyűlés sebtében feloszlott. Minden állat iszkolt a maga alvóhelyére. A madarak ülőrúdjaikra telepedtek, a többiek elvackolódtak a szalmában, és egy perc múlva az egész tanya álomba merült.

{1} Elekes Dóra fordítása.