Radnóti Miklós

Összegyűjtött
prózai írások

részlet

Szöveggondozás, utószó, jegyzetek
Ferencz Győző

Radnóti portréjának készítője ismeretlen.
MTA KIK Kézirattár Ms 2660/35.

Szöveggondozás, utószó, jegyzetek © Ferencz Győző, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3816 1

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Elbeszélések

Kis ember kis tragédiája

Bacsó Péter afféle ipari munkás volt. Kora reggel ő is kiözönlött a tömeggel a Nyugati pályaudvar csarnokából, kis, feketére mázolt ládájával a kezében. Olyan átlagember, nem tűnt ki a többiek közül. Falujából minden reggel beutazott erre a fene nagy Pestre, de ez nem hozta őt közelebb a városi élethez. Végigbaktatott a körúton, és pontosan beállított a munkahelyére. Nem állt volna meg egy kirakat előtt egy fél világért sem.

Nos, hát Péter, aki világéletében becsületes, jámbor ember volt, egy este hazatérve másnak a karjai között találta a feleségét. Nemhiába suttogott erről az egész falu.

Péter halvérű ember, akit az indulatosságról régen leszoktatott a gyárak kemény fegyelme. Tehát nem ragadott baltát, se konyhakést, hanem leült pipázni… Ez volt egyetlen szórakozása ebben a kutya világban. Tíz percig pipált, mint a mozdony, amivel reggelenként a munkába ment… De aztán határozott.

Felesége felé mordult, aki az asztalnál zokogott, karjaira borulva. A csábító már nem volt sehol.

– Julis…! Te mán nem köllesz nekem. Kimegyek Ámerikába a bátyám után… Bódogulj, ahogy tucc…!

Az asszony Péterre borult. Nem akarta ugyan visszatartani, hanem inkább megköszönni neki azt, hogy elmegy. Az ember visszalökte. Rántott egyet lomhán a vállán, és kiment. Hallani lehetett, amint a tornácon végighaladva cifrákat morgott a fogai között. A községházán feleségére testálta vagyonát, azután jó atyafiaitól búcsúzott el.

– Ámerikába menek… – mondogatta.

A falu fiatalsága inkább azt szerette volna, ha Péter kést döf a csábító hasába, de az öregek helyeselték a félreállását. Nem lesz abból rendes asszony soha! – gondolták az öregebbek.

Bacsó Péter tehát nekiindult pipájával és ládikájával az országútnak, mely a vasúthoz vitt.

Az út a temetőkert mellett vezetett el.

*

Sánta Balog János, a féllábú temetőőr, reggel kibújva viskójából, egy testet látott himbálódzni a reggeli csípős szélben az útszéli fán. Közelebb bicegett, és szemét megdörzsölve bütykös öklével, felkiáltott:

– De hájszen ez a Bacsó Péter!

Majd hozzátette fejcsóválva:

– Pedig aszonta, hogy Ámerikába megy… Ajnye, azt a kutyafáját ennek az öngyilkosságos csúnya világnak…

És sánta lábával ugrálva futott a falu felé…

[1925/1926]1

1Bár a kötet végén a jegyzetekben szerepelnek az egyes írások datálására vonatkozó adatok, az életműben való jobb tájékozódás érdekében minden írás után szögletes zárójelben megadom keletkezésének évszámát. Ez szinte minden esetben azonos az első nyomtatott megjelenéssel. Ahol nem, ott a keletkezés évszáma után / jellel elválasztva közlöm az első megjelenését.

Mese a világ pusztulásáról

Én Xexenoxe angyal vagyok, könyvtárosa az Úrnak, aki följegyzem a Föld nevű bolygó pusztulását a későbbi angyalnemzedék számára.

A Föld bolygó lakói – kik magukat embereknek nevezték – műveltségükben, hatalmuk tudatában megsértették az Urat, megtagadták és kigúnyolták. Íme:

*

Vörös párákba burkolódzott a Nap. Tüzes volt az ég alja. Az Emberek elhatározták, hogy eloltják a Nap tüzét. Felverték a tűzoltókat, kivonultak, egük felé bökték fene hosszú létráikat, és a Napra irányították gőzfecskendőiket.

De megnyílt mennybéli kapunk, s teljes pompájában megjelent az Úr. Mennydörgő hangon szólt a munkálkodókhoz, kik fölényes vigyorgással bámultak a haragvó Fenségre. „Ostobák, tüzet akartok oltani, égi tüzet. Ezért megbüntetlek benneteket.” Majd felénk fordulva: „De időt hagyok nékik megbánásra. Az Úr elnéző. Csak megrémítem őket.” Az Emberek nevettek. Kérték az Urat, hogy adjon nekik egy nap haladékot, és csak aztán kezdje a büntetést. Az Úr ráhagyta. Az Emberek hatalmas, nedves ponyvákkal takarták le még hatalmasabb felhőkarcolóikat. Készenlétbe helyezkedtek.

Egy nap múltán elsötétült az ég, zápor nélküli villámok cikáztak, csapdostak, melyek ha átütötték a ponyvákat, az Ember modern fecskendőinek estek áldozatul. Háromnapi meddő harc után az Úr abbahagyta a küzdelmet. Az első csapásnál az Ember győzött. Az Úr pedig így szólt a körülötte összegyülekvő, megbotránkozott angyalsereghez. „Hadd nőjön gőgje, büszkesége; harmadik csapásomnál pusztulni fog.”

Kevés pihenő után újra megnyílt az égi kapu, és a vén Nap besétált rajta. Sötétség keletkezett, és az Emberek hiába várták a napfelkeltét. Hideg lett. A mindenható Ember a második csapástól sem hökkent meg. Hatalmas sugárzó gépekkel pótolta Isten melegét, és – nevetett. A báltermekben a néger jazz hangjai mellett vigadott a csapásokkal sújtott Embersereg.

„Nincs már Úr felettünk… Legyőztük az Istent… Éljen az emberi önállóság…!”

Az Úr még egyszer letekintett az égi résen, egyik kezével a kibújni akaró Napot tartja vissza, másikkal bosszúálló angyalseregünket küldte a Földre. Bosszuló hadunk az Embert legérzékenyebb pontján, technikai kultúrájában támadta meg. Elvágtuk villanysodronyait, felrobbantottuk gyárait, napsugárpótló gépeit. Munkánkat végezvén visszatértünk a Mennybe, hol az Úr komoran fogadott. Néki is fájt remekművének pusztulása.

*

Hat nap múltán – melyet szüntelen jajveszékelés, hörgés töltött be – hullaszag áradt szét a Földgolyó körül. Az Ember nem nevetett többé, és a világ sorsa beteljesedett…

Az Úr hat nap alatt teremtette, hat nap alatt pusztította el.

[1926]

A poéta és a nő

Mia és a poéta egy zsúron kerültek össze. A zsúr unalmas volt, mint mindig, és az örök zsúrok szent hivatását teljesítette, vagyis párokat hozott össze. A poétát csak a neve kedvéért hívták meg – a társaság clou-ja volt –, és természetesen unatkozott. Az egészből csak a társaság szépe, Mia érdekelte, mert Mia olyan nő volt, aki érdekli a poétákat. Szépsége nem volt hétköznapi, gyönyörű teste, csodás zöld szeme sok nagy eljövendő hódításra predesztinálta. Amellett intelligens, szellemes leány volt. Tehát ritkaság. Ezen tulajdonainál fogva lenézte a társaságot, és szintén unatkozott.

A poéta talált egy félreeső, letompított világítású kerek asztalkát; nagy pozőr volt, és értett az ilyen érdekessé tevő helyek kiválasztásához. Mellé ülve erősen kívánta, hogy a lány odajöjjön. Mia is sokszor pillantott vágyón a zsúr egyetlen szellemi lénye, a poéta felé, miközben az üresfejű zsúrfiúkat ugratta és mulattatta olcsó szellemességekkel, vagy túlfinomakkal, amiket azok nem tudtak értékelni – de nem akart tolakodó lenni. A poéta pedig, látva, hogy Mia odanéz, feltűnően ásított, fészkelődött, szóval a legteljesebben kimutatta, hogy unatkozik, egyedül van, és nem bánná, ha valaki odajönne. Mia egy elmondott élc hatalmas tetszészajában otthagyta gavallérjait, és az asztalhoz jött.

– Megengedi? – kérdezte szerényen és melegen.

– Hogyne – felelte a férfi –, vártam, tudtam, hogy idejön.

A lány harcra készen, ingerülten vonta fel szép ívű szemöldökeit a szokatlan fogadtatásra, de a következő percek már barátságos vitatkozásba elmerülve találták őket.

Mia baráti kegyeibe fogadta a poétát, míg a poéta ezen az estén beleszeretett a szikrázó eszű, gyönyörű lányba.

Azóta együtt mentek mindenhová: színházba, matinékra, országgyűlési ülésekre és ligeti sétákra. A költő árnyékává lett a nőnek.

Sokat vitatkoztak nagy problémákról. Életről, halálról, szerelemről, de Mia olyan nyíltan fejtette ki előtte elveit, hogy a poéta nem mert a maga érzéseivel előhozakodni.

Egy fülledt nyári este, a poros ligeti fák alatti megszokott padjukon ülve, éppen egy versen vitatkoztak, mikor a poéta hirtelen, átmenet nélkül kitört:

– Szeretem, kívánom magát! Vérem legutolsó cseppjével is – lihegte a lány fülébe. – Ne higgye, nem is a testét akarom, csak a lelkét. Maga ért engem… A lelkét akarom azon a gyönyörű száján keresztül megcsókolni, azon a gyönyörű testén keresztül átmelegíteni. Szeretem a lelkét, értsen meg… Szeretem!

Mia először meghökkent ettől a rázúduló részegítő mámortól. Nem tudta, mit csináljon. Lélekjelenléte cserben hagyta. De csak egy pillanatig. Aztán pajzánul csillant fel a szeme. Lényének egész dévaj szellemessége benne volt tekintetében, ahogy a poétára nézett. Óvatosan átcsúszott a pad másik oldalára. Előkotorászott kis lakkozott kézitáskájából egy közönséges papírzacskót. Hogy hogyan került ez ebbe a misztikus női lomtárba… ki tudja? Ahogyan sohasem tudjuk elképzelni, hogy bizonyos furcsa dolgok hogy kerülnek a női táskák rekeszeibe. Szájához vette, és csinált pátosszal, hatalmas színpadi sóhajjal felfújta azt, és összeszorítva a zacskó száját a férfi felé nyújtotta:

– Látja, ebbe belesóhajtottam, belepréseltem a lelkemet. Csókolja meg – parancsolta.

A poéta szinte gyermekes megdöbbenéssel vette át, oly áhítatos óvatossággal, hogy egy szemernyi se csússzon ki belőle, majd észrevéve a helyzet komikus voltát, dühösen csapta a padhoz. A zacskó nagyot durranva szakadt szét.

Mia kétségbeesett arccal ugrott fel – de amely alatt csak nehezen tudta visszatartani ki-kibuggyanó kacagását.

– Kegyetlen ember. Széttörte a lelkemet. Szélnek eresztette az én gyönyörű lelkemet!

És érzékizgató, gyors, apró léptekkel tűnt el nyúlánk alakja a sétány fái alatt, az Aréna út irányában.

A poéta magához térve sután bámult utána, szája szögletében érezve egy el nem csókolt csók kesernyés ízét.

Először azt állapította meg önmagában, hogy a kudarc után nem mehet el a holnapi találkozóra.

Azután a papírzacskó ötlött eszébe, és furcsán, maró öngúnnyal gondolta el:

– Érdekesek vagyunk mi, nőben a lelket szerető férfiak. Véletlenül mindig szép nők lelkét szeretjük… Érdekes.

És mint egy gyermek, kinek hirtelen és kegyetlenül felnyitották a szemét, igen csalódottnak és keserűnek érezte a szívét.

[1926]

Tartalom

Elbeszélések

Kis ember kis tragédiája

Mese a világ pusztulásáról

A poéta és a nő

Halál

Bandi

Miniatűr

Miniatűr I.

Matrózok a hadgyakorlaton

A néger Tyl szemeiről szól

Búcsú

Akik alatt elfújt a szél

Mese a szomorúfűzfáról

Három képeslap

1. Férfiak

2. Kirándulás

3. Vénasszony

Boldogország születése

Gyűlölködés

Repülők

Stúdió

Részlet egy készülő regényből

Publicisztikai írások

Győzött a ponyva Szegeden, ahol mindenki A tébolyda titkát és A szívek harcát olvassa

Diáköngyilkosságok margójára

Tam-tam, Monsieur Coty és egy kávéskanálnyi Spengler Párizsban

A Livre d’Art világkiállítása. Molnár C., Divéky, Kozma, Kassák, Dallos, Jaschik, Bortnyik és a többiek mint a Salon „modernjei”

Hatszemközt a proletárfestővel, aki nappal nem festett még soha

Romantika. Bevezető sorok a romantikus költő arcképéhez

Ucca és irodalom

„Böngészde”

Csokonai a villamoson

[Öninterjú]

Európai exotizmus. Naplójegyzet

A Halál himnusza

[A könyv és az ember]

„A sok-könyvű ember védelmében”

Költészet és valóság

„Pax alma veni…”

János jelenései. Részlet egy útinaplóból

Kanári

Magyar szavak…

Klasszikusok és modernek a „ponyván”

A szerkesztőségi asztal

Fenyves Sándor

Bírálatok

Chaplin: Cirkusz

Sásdi Sándor: Hanna nagy útja

Jarnó József: Börtön

Greta Garbo: Karenina Anna

Berda József: Öröm

Tamássi György: Áhitat

Zelk Zoltán: Csuklódon kibuggyan a vér

Kállay és a primitív versmagyarázat. A legújabb líra a világirodalomban

Perneky Mihály: Uccai kőnyomatos

Illyés Gyula: Oroszország

Moussong Piroska: Ucca

Két asszonyköltő [Szőnyi Magda és Sass Irén]

A középosztály tragédiája [Sárközi György: Viola]

[Kisebb bírálatok]

Takáts Gyula: Kút

Horváth Zoltán: Álmok lakodalma

Ódry Pál: Ólomkatonák

Sáfáry László: Verhovina

„Hej, Atyuska, hej, csendes Don…” [Mihail Solohov: Csendes Don]

Asszony a népből… Várnai Zseni Fekete bárány című verseskönyvéről

[Kisebb bírálatok]

Keleti Jenő: Ünnep délután

Horváth Béla: Legjobb a lehetetlen

Bálint György: Az idő rabságában

Tizenkilenc verselő

Enczi Endre: Százezer ember

Szenes Erzsi új versei

Világtükör. Marconnay Tibor új versei

[Kisebb bírálatok]

Földeák János: Felvonulnak, elvonulnak

Fehér Tibor: Szeretni kell

Ifj. Gyökössy Endre: Tavaszról akartam írni

Szegő István: Takard el arcodat

Szilárd János és Undi Imre: Szép vagy, diákélet!…

Ortutay–Buday: Nyíri és rétközi parasztmesék

Barabás Gyula: Szomorú Oránusz festője

Új magyar költők

Grillparzer

Komor András: A varázsló

Kemény Katalin Rabelais-fordítása

Murányi-Kovács Endre: Börtön

Ortutay Gyula: Magyar népismeret

Fegyvertelen. Kis Ferenc versei

Bálint György: Jégtáblák, könyvek, koldusok

Molnár Kata: Égnek a mécsek

[Kisebb bírálatok]

Felgyújtott erdő. Pável Ágoston új verseskönyve

Költő, ne félj! Mihály László válogatott költeményei

Három asszonyköltő. B. Radó Lili, Urr Ida és Debreczeny Lili új verseskönyvei

[Nagy Méda: Mélyből hoztam]

Árkon, bokron át. Keszthelyi Zoltán versei

Éjszakai árnyék. Kőműves Imre versei

A magyar irodalom története a huszadik században. Schöpflin Aladár könyve

Cs. Szabó László: Apai örökség

Tizenegy verselő

Tékozló fiú. Perkátai László versei

Ami történik. Mollináry Gizella új verseskönyve

Himnuszok és énekek. Hajnal Anna új verseskönyve

Költő a konyhán. Mikes Margit verseskönyve

Ezüstharang. Rolla Margit új versei

Magamtól Istenig. Kunszery Gyula versei

Sebesülten. Havas Endre versei

Élni akarok. Fazekas Mihály versei

Áfonya. Bánáti Oszkár versei

Koranyár. Somló Hedvig verseskönyve

Az állatok dicsérete. Bálint György könyve

Elveszünk. Mátyás Ferenc versei

Törvény. Tamás Sári új verseskönyve

Elszántan és szelíden. Zsigmond Ede verseskönyve

Együtt és külön. Brassai Viktor verseskönyve

Szóhangulat és kifejező hangváltozás. Zolnai Béla új könyve

Ím üdvözöllek. Toldalaghy Pál új versei

Életen túl, halálon innen. Perkátai László új versei

Délután. Kőműves Imre új versei

Kaffka Margit művészi fejlődése

Bevezetés

A lélek és a forma lázadása a század fordulóján

Az asszonyiság mint sajátos lélek- és formaalkotó elem

Az önkifejezés művészete

A költői kísérletezés

A szabadvers

A dokumentumregény és novella

Világnézet és fejlődés

Kaffka Margit és a mai formatörekvések

Kaffka Margit könyvei

Kaffka Margit könyvben meg nem jelent írásai

Irodalom Kaffka Margitról

Esszék, tanulmányok

Egy nagy kalandor költő változó arca. Amíg lócsiszárrá lett három ország hölgyeinek bálványa – Balassa Bálint rokoni kapcsolatai a XVI. század osztrák költőivel

Jegyzetek a formáról és a világszemléletről

Füst Milán

Berzsenyi Dánielről

Különbéke. Szabó Lőrinc új verseskönyve

Kaffka Margit. A Színek és évek új kiadása alkalmából

Babits Mihály: Újabb versek 1934–1937

Kaffka Margit 1918–1939

Kassák Lajos költészete

Jegyzet a hátrahagyott versekhez. József Attila hátrahagyott versei

Orpheus nyomában. Utószó

Jean de la Fontaine: Válogatott mesék. Bevezetés

Kaffka Margit

Rádió-előadások

Márssal társalkodó Murányi Vénusz

Egy kalandor költő a XVII. században. Listius László

A költő Amerikába vándorol. Kerényi Frigyes

Egy irodalmár a negyvenes években. Garay János arcképe

Jósika Miklós Bécsben

Jósika Miklós Brüsszelben

Az első modern magyar novellista. Csató Pál

Gaál József és A peleskei nótárius

Függelék

Schmetterling

Pillangó

Curriculum vitae

Jegyzetek

Utószó

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Junicode – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0