TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet  Az idegen

2. fejezet  Nehéz emlékek

3. fejezet  Feltámadás

4. fejezet  Tanulás és túlélés

5. fejezet  Prédából születik a vadász

6. fejezet  Minden átok megtörhető valamiképp

7. fejezet  Fények és sikolyok szegélyezik az utat

8. fejezet  Keresztúton

9. fejezet  A korábban tett ígéret

10. fejezet  Valóban csak mese lenne?

ÁRVAI LEVENTE

AZ ÚTONJÁRÓ

Könyv Guru

Budapest, 2026

A világot háborúk és démoni túlkapások sanyargatják, mikor a szépreményű ügyvédbojtárból rövid idő alatt a szabadságharc kivételes képességű honvédjává váló Békássy Márton egy áprilisi éjszakán szembekerül a végzetével. Társai halálát tehetetlenül nézi végig, de súlyos sebeitől ütve is bosszút esküszik a nem e világi gyilkosnak. Csodálatos feltámadását követően kitanulja a sötétség erőinek megfékezéséhez szükséges fortélyokat, majd kalandok egész során megy keresztül, mire ismét szemtől szemben állhat egykori nemezisével. Egy gyönyörű ország eddig el nem mondott legendáit ismerheti meg a kedves olvasó és egy hőst, aki mindig tétovázás nélkül lép a veszedelem és az oltalomra szoruló közé.

1. FEJEZET
AZ IDEGEN

Délidőben egy asszony futott át lélekszakadva, tört keresztül a lombok és sűrűn nőtt lugasok erdején. Életösztöne űzte, hajtotta őt egykori kedvese elől. Kontyba fogott barna színű haja kibomlott, kendőjét rég elhagyta egy tisztáson a nagy menekülésben.

A nő szeme könnyektől csillogott, és kétségbeesetten kutatta, hová bújhatna, mi alá vagy mögé rejtezhetne az őt évekig galádul megtévesztő és addig szolgálatkészen szeretett, báránybőrbe bújt farkas lelkületű férjura elől. Mögötte, szorosan a nyomában, üldözte és megállás nélkül korholta őt egy juhászlegény, aki hol két lábon botladozva, hol pedig négyre ereszkedve hozta be, folyamatosan csökkentette hátrányát az űzött kedvessel szemben. Az asszony apró kis lábacskája hirtelen beakadt egy tölgy vaskos, kiálló gyökerébe, mely már nem tűrhette a kemény földet, és lerázva azt a felszínen mutatta magát. A nő vesztére, egyensúlyát veszítve hasra vágódott. Panaszos kiáltást hallatott, halálos rémület és kétségbeesett zokogás kerítette hatalmába. Az ősi „fuss!” ösztön azonban kúszásra késztette a földön hasalva is, majd felült, arra fordulva, ahonnan a reá vadászó démont sejtette. Szaporán kapkodta a levegőt, jeges verejték csurgott a homlokáról, szíve hevesen kalapált a félelemtől vadul hullámzó kebelében. Kúszott még néhány ölnyit, ahol egy vaskos szilfa kérges teste képzett számára végső, áthatolhatatlan s egyben halált jelentő határt. Teste még küzdött, vitte az akarat, s apró, törékeny galamb alakja nekifeszült ismét a rettenetes magas, erős, századok alatt rendíthetetlenné váló fának, de az csak nem adta magát. Ijedten kaparta a földet, kétségbeesetten tépte ki maga körül a fűcsomókat, lábával ültében is ijedten tiporta a poros földet, amikor az erdő sűrűjéből kivált a rémalak, egykori férje, a hűen szolgált kedves, aki vérveres szemével, karmos kezével, fogai közt az asszony kendőjével, arcán kaján vigyorával lépett a nő elé. Győzedelmes arckifejezéséből mindketten tudták, hogy a hajsza a végéhez ért, nem volt hová menekülni már.

– Felfedted a titkomat, asszony, ez lesz az utolsó hibád, mit e világon elkövettél – jelentette ki az átváltozó bestiális férj hidegen, miközben az asszony apró kezét a mellkasához szorította, és utolsó mentsvárként az édesanyjától megöröklött s mindig a nyakában hordott ezüstkeresztet markolta meg, majd alig hallhatóan fohászkodni kezdett az Úrhoz a megmenekülésért vagy a gyors és fájdalommentes elmúlásért. – Ne csüggedj, kedvesem, meggyászol majd téged a falu népe – folytatta egy gúnyos kacaj után a férj.

– …de szabadíts meg a gonosztól! – suttogta imáját a nő. Ajkai megremegtek a félelemtől, ám rendületlenül folytatta.

– Mindenkinek elmondom majd, hogy egy borzasztó, zabolátlan farkas, hogyan marcangolta szét az én szeretett hitvesemet, s tehetetlen voltam e pokolbéli teremtmény ellenében. Tán még egy könnycseppet is elmorzsolok, mikor elbeszélem a történteket – tűnődött kicsit. – Oh, mennyi lányka fog karomba hullni, hogy enyhítsék veszteségem fájdalmát – nevetett harsányan, hogy visszhangozni sem győzte az erdő.

Az asszonynak sem kellett több, megkeményítette a szívét, és dacosan a férjére nézett. Eldöntötte, hogy nem adja meg neki azt az örömöt, hogy a gyilkos virkolák félelmet lásson a szemében, hisz láthatta eleget már a házasságuk alatt. A férfi észrevette a dac fényének lobbanását a felesége szemében, és ez feldühítette, rögvest az asszony felé lendült. A harmadik ugrás után pedig egyszeriben egy fekete bundájú, borzas szőrű, kegyetlenül vicsorgó, veres és gonosz szemű farkasfajzat acsarkodott a törékeny asszony előtt. A fenevad megfeszítette izmait, majd tágra nyitott pofájában áldozatára villantotta hegyes agyarait, s a nő felé vetette magát. Az asszony lélekjelenléte, dacossága és ereje eddig tartott, elfordította kerek orcáját és megadóan leeresztette apró, dolgos kezét maga mellé a földre. Nem akart szembenézni a véggel. Már érezte a közeledő, súlyos test és a halál terhét. Mielőtt teljesen behunyta volna a szemét, a bokorból egy sebesen mozgó árnyék vált ki. Két szívdobbanásnyi idővel később csak egy tompa puffanást, fáról lehulló levelek zaját hallotta, majd csizmatalp csúszó hangját a kopár kavicsos földön és a farkas panaszos szűkölését, nyüszítését néhány lábnyira egy fa tövében, ahogy erejét összeszedve próbált lábra kapni.

Az asszony kinyitotta a szemét, és a kis tisztáson immár hárman voltak, egy addig még soha nem látott idegen állt közé és a vérszomjas farkas közé. A surrogó hangot hallató csizmák gazdája egy magas, szikár, sebhelyes arcú, hideg tekintetű fiatal férfi volt, aki élő faltörő kosként vágta a fához az acsargó fenevadat. Világoskék nadrágot viselt, amilyet néhány évvel ezelőtt a honvédek soraiban tartottak rendszerben. Hanyagul ledobta magáról subáját, közben le nem vette szemét az ocsmány, hezitáló pokolfajzatról. Fehér vászoninge ujjait feltűrte, heges, inas alkarját szabaddá téve. Egyenletes légzése nyomán fekete bőrmellénye megfeszült, jelenléte minden lélegzetvétellel hangsúlyosabbá vált a térben, nyugalmat hozva az asszonynak és félelmet keltve a férjben, melyről annak maga alá behúzott farka is tanúságtételül szolgált. Az idegen bal oldalán kard lógott, melyet lekötött az övéről, és nagy műgonddal a földön heverő ruhadarabjára vetett. A farkas nem várt tovább, elszánta magát a rohamra, és vérfagyasztó ordítással a jövevényre rontott, aki a földre vetette magát. Az asszony felsikoltott ijedtében, ahogy a farkas előreugrott gyilkos dühével, azonban mikor a bestia pont az idegen felett úszott a levegőben, az mindkét lábát egy villámgyors mozdulattal a levegőbe tolta, felrúgva és az ég magasába taszítva a virkolákot. A fenevad óriási nyekkenéssel, nagy port felverve ért földet, és egész testében remegve próbálta összeszedni magát a bika öklelésével vetekedő rúgás után. A jövevény ezalatt ruganyos mozgással talpra szökkent, nyugodt mozdulattal leporolta kissé kopott ruházatát. Elővette fanyelű bicskáját, és kipattintotta a kasztora ezüstös fényű acélpengéjét, amelyre egy kis üvegcséből zöldessárga folyadékot locsolt, majd az egyre rosszabb bőrben lévő bestiára emelte hideg, kegyelmet nem ismerő tekintetét.

– Cudar sorsod lehetett, hogy visszajöttél kísérteni, de olyan gonosszá lettél, mint azok, kik téged is megkínoztak egykoron. Viszont az elszenvedett sérelem nem ad jogot arra, hogy ártatlanok életét rossz irányba fordítsd. Te több életben már nem teszel kárt, küldött dögvész! – Az utolsó szó nyomán a férfi a fenevadra rontott. Sebesen, már-már túlvilági módon mozgott, akár egy zsákmányára ugró párduc a dzsungel mélyén. A csordás is megpróbált kétségbeesetten visszatámadni, ám az idegen ereje, sebessége, ahogyan egész testével körbefonta, valósággal gúzsba kötötte, valamint a hideg, tiszteletet parancsoló energia, ami áradt ellenségéből, megbénította a farkast, ónossá lett a félelemtől, prédává vált a jövevény számára. A férfi a bestia állkapcsára fonta bal kezének hosszú ujjait, melyek satuként szorították össze a végzetes agyarakat, mire a virkolák vad nyüszítésbe kezdett. Hátrahúzta a farkas fejét, és ezzel egy időben a jobbjában marokra fogott penge azonnal lecsapott. Egy villámsebes mozdulattal elvágta a csordásfarkas nyakát, majd döfésre fordította tenyerében a kasztora nyelét, és az Aconitum vulparia[1] kivonatától, illetve némi farkasvértől síkos acélpengét tövig a démon szívébe fúrta, végül egy határozott mozdulattal fordított egyet a nyélen, amitől a bestia egy gurgulázó hangot hallatott még, mielőtt elernyedt a teste és végleg kilehelte a lelkét.

A férfi ledobta magáról az élettelen állati tetemet, és feltápászkodott. Miután tekintetével megtalálta a szinte holtsápadt asszonyt, elindult felé, közben összecsukta a kését, fizimiskáján pedig barátságos arckifejezés terült szét. Ahogy az idegen közeledett hozzá, a nő orcáján félelem tükröződött, és hátát még inkább a fa kérges törzsének fúrta.

– Nyugodj meg, virágszálam, már nem bánthat téged! – mondta nyugodt és szinte megbabonázó hangon az idegen. Olyan orgánumon szólt hozzá a férfi, amelytől az asszony testét a béke hullámai öntötték el.

– Szent Mihály arkangyal? Hát hallottál engem? – nézett fel rá a nő fátyolos tekintettel.

– Igazán hízelgő, virágom, de a nevem Békássy Márton, egykori honvéd katona – mutatkozott be az idegen, és az asszony kezéért nyúlt, majd finoman felsegítette őt a földről.

Ekkor tűnt fel a nőnek a hosszú és széles forradás, mely a férfi homlokán kezdődött és a bal szemét keresztezve szinte egészen az álláig leért. Érdekes jelenség, hiszen jobb szeme mély kék árnyalatú, a bal viszont zöld volt, de olyan, akár egy viperáé, nem emberi szem volt, olyan tekintet, amely nem ezt a világot pásztázza. Békássy a porban heverő holmijához lépett, és subájából újabb kis üvegfiolát vett elő, valamint kivonta ívelt pengéjű, játékos fényű szablyáját. Kengyeles markolata könnyedén, mégis engedelmesen simult a tenyerébe. Fogai közé kapta a kis üvegcse dugóját és kihúzta azt a palackból, melynek tartalmával gondosan végiglocsolta a gyalogsági fegyver teljes pengehosszát. Csöpögő kardjával a farkas kihűlőben lévő testéhez lépett, és a magasba emelte a szablyát.

– Mi ez a szúrós szagú lé, amit ráöntöttél a kardodra, jó uram? – lépett mellé az asszony, és egy szánakozó pillantást vetett a döglött bestiára.

– Aconitum vulparia és Artemisia vulgaris[2] kivonatok keveréke, amik meggátolják, hogy ismét visszatérjen a démon a másik oldalról – felelte egykedvűen Békássy.

– És most mi fog tör… – kezdett volna bele a nő az újabb kérdésbe, majd röviden felsikoltott, és apró kezét a szája elé kapta, amikor a szablya lefejezte a föld porában heverő, élettelen ragadozó tetemét. Mikor a kard hegye ismét a levegőbe emelkedett, a pengére folyatott gyógynövényelegy szemmel is jól látható módon párologni kezdett, vékony fehér csíkokban szállt fel a pengéről, akár kéményből a füst.

– Biztosra megyek – felelte meg Békássy Márton az asszony korábban félbehagyott, így fel sem tett kérdését.

Egy fertályórával később egy kisebb kőrakás mellett álltak, és a búcsúzásra készültek.

– Köszönöm, uram, hogy megmentett! – mondta az asszony kényszerű mosolyt erőltetve tejfehér orcájára.

– Szót sem érdemes reá vesztegetni, virágszálam – intette le az egykori honvéd, azzal hátat fordított és indulni készült, azonban a nő két kezével megragadta a katona balját. Ahogy Békássy visszanézett rá, látta a nő szemében megbújó, de egyre inkább elhatalmasodó kétséget és félelmet.

– Biztos, hogy nem jön már vissza? Mit mondjak a falubelieknek, ha kérdeznek az uram felől? Azt mégse mondhatom, hogy mocskos virkolák volt, nem igaz?

– Az ilyen esetek mindig kitudódnak és a nép ajkán legendává lesznek, ez ellen nincs mit tenni. Egy dolgot csinálhatunk, mégpedig azt, hogy ezt késleltetjük, és nem híreszteljük fűnek-fának, hogy az életünk, ameddig csak lehet, békés lehessen – nyugtatta Békássy a nőt, majd így folytatta: – Egy dolgot kérek cserébe az életedért – mondta, és mélyen az asszony szemébe nézett.

– Bármit, uram – felelte a nő készségesen.

– Az én szerepem ebben a kalandban sohasem kerülhet említésre, mivel keresek valakit, akivel számvetésem van, és nem neszelheti meg idő előtt az érkezésemet. A csodás hírek pedig gyorsabbak, mint a kilőtt golyó vagy a vágtató ló. A legjobb az lenne, ha idővel mindent elfelejtenél, ami itt történt – jelentette ki a jövevény megint azon a különleges hangon, ami a nőnek már korábban is felkeltette a figyelmét, és elzsibbasztotta tagjait a hirtelen reá törő nyugalom és hála érzése.

– Ezt nem ígérhetem meg – csóválta meg a fejét az asszony, és ujjaival kifésült néhány játékos barna fürtöt orcájából.

A honvéd kissé bánatosan elhúzta a száját.

– A férjed visszatértére viszont kevés esélyt látok, tettünk róla, hogy az ne legyen számára könnyű ügylet – azzal a mellettük heverő apró kőkupacra mutatott, mely alatt éppen a fejét vesztett virkolák döglött teteme adta át magát az enyészetnek. – Azonban ha az megnyugtat téged, virágom, hát mindennap szórj a halomra egy marék kavicsot, amíg élsz, és ezt hagyd örökül gyermekeidnek és az ő gyermekeiknek is. Hogyha minden generáció megteszi a magáét, akkor idővel szép nagy halom lesz a farkason. Talán egyszer még valami poéta szellem témának is felkarolja egy művéhez. Ki tudja? – mosolyodott el a költői kérdés nyomán, majd olyan hirtelen és váratlanul eltűnt az erdőben, mint ahogyan előkerült.

Az asszonyt ismét megbabonázta a sajátságos orgánum, és gépies járással elindult hazafelé, lélekben azonban máshol járt. Mikor belépett otthona kertjének kapuján, a gondolatai még fátyolosak voltak, csak halványan derengtek neki az elmúlt órák eseményei. Biztos csak a nagy meleg, gondolta magában. Ahogy teltek az évek, majd átfordultak évtizedekbe, az asszony már nem emlékezett az esetre, a férjére, sem pedig arra, hogy valaha is megmentették volna. Nyugodt életet élt le, boldog házasságban, szeretetben. Viszont hajlott hátú, bottal járó idős asszonyként is megtette unokái gyűrűjében minden áldott nap azt az utat az erdőbe, amelyre a lelkében újra és újra megszólaló sajátos orgánum biztatta, és még remegő kezével is rászórt egy marék kavicsot a feje fölé magasodó kőrakásra. Maga sem tudta, hogy miért, de ilyenkor mély nyugalom járta át a testét, a szíve pedig csordultig telt hálával.

[1]  Farkasölő sisakvirág (latin).

[2]  Fekete üröm (latin).

2. FEJEZET
NEHÉZ EMLÉKEK

De ki volt, és ami fontosabb kérdés, kivé lett ő akkorra, mikor az országutat rótta gyalogszerrel, száron vezetve maga mellett poroszkáló éltes kancáját. A kíméletes elbánásért a derék hátas időnként játékosan megbökte orrával csendes, oroszlánszívű gazdáját, aki ilyenkor jámboran megsimogatta az állat barna szőrű nyakát.

Békássy honvéd nem sietett, türelmesen várta végig az elmúlt három esztendőt, közben tanult s tréningezte magát kíméletet nem ismerve, éjt nappallá téve. Egyetlen célja volt csak, mely előtte lebegett rendületlenül: a bosszú. Mikor elcsüggedt, megtalálta a szikrát, amely újra fellobbantotta lelkében a revans vágyának mindent elemésztő tüzét, elég volt szeretett társaira gondolnia, akik odavesztek azon a végzetes éjszakán. A háború borzalmaiban persze meghalnak katonák, ezt Békássy mindenki másnál jobban tudta, hiszen megtapasztalta. Ám amivel azon az áprilisi éjszakán szembekerültek, s a mód, ami társai bestiális, vérlázító, hidegvérű kivégzéséhez vezettek, az megbocsáthatatlan volt a honvéd számára.

Békássy Márton a mi 1848-ban kitört törvény által szentesített forradalmunkat követő szabadságharcunkat megelőző esztendőkben ígéretes jurátusként, azaz ügyvédbojtárként kereste kenyerét, mint büszke polgára Szeged festői városának. Pályáját a délvidéki háború kitörése nyomán, nyáron megjelent felhívások fordították új irányba. A kormány ugyanis a reguláris csapatok számát növelendő, Pest után Szegeden is megkezdte egy honvédzászlóalj megszervezését. Több sem kellett egy fiatal, hazáját sírig szerető, az érzelmek s a lelkesedés által túlfűtött ifjú szív számára. Így esett meg az, hogy Békássy Márton szépreményű ügyvédbojtárból egy szempillantás alatt Békássy honvéddá lett, aki a harmadik szegedi honvédzászlóalj soraiban látta el feladatait. A különleges körülmények és a javában zajló háború miatt az elmélyült katonai ismeretek megszerzésére nemigen volt idejük az újdonsült honvédeknek. A rossz hadi helyzetet mutatta példának okáért az is, hogy az egyenruha és a felszerelés dolgában Szeged városa rengeteget tett a honvédekért. Azonban még így is, kis túlzással, nem volt katona a honvédek soraiban két ugyanolyan fegyverrel, volt, akinek nemhogy kovás, de sárgarezes vagy gyutacsos puska sem jutott, őket kiegyenesített kaszákkal látták el. Viszont sokat javítottak a kétségbeejtő helyzeten azok a tisztek és altisztek, akik korábban a birodalom háborúiban edződtek, s most a haza hívó szavát követve valós tapasztalataikat magukkal hozva vállalták magukra a kiképzők nem mindig hálás feladatait. Általuk sajátították el az újoncok a nyári zápor rövid idejű tombolásához hasonlatos idő alatt az alaki és menetgyakorlatokat, a sokszínű taktikai elemeket, a katonai vasszigor fegyelmét, az elöljáróktól származó parancsszó szentségét, s nem utolsósorban a fegyverforgatás tudományát. Végül kiképzőik a kemény munka végeztével, mikor az újoncok készek voltak, hogy csatába menjenek, és ott mérettessék meg magukat, takaros sorokba rendezték a kiképzetteket, akik feszes állásban vártak, majd minden torokból egyszerre, büszkén, ahogy az magyarhoz illik, az alábbi szavak hangzottak el az eskütétel során: „Életemet, becsületemet, kardomat édes hazámnak, szép Magyarországnak felajánlom, a magyar zászlót soha cserben nem hagyom. Isten engem úgy segéljen!” Békássy ettől fogva minden csatában, amiben ezután részt vett, mindig elmondta magában e szavakat, mielőtt kardot rántott volna.

A szegedi fehértollasok, ahogy később nevezték őket, a Délvidéken kerültek bevetésre, ahol egyik fontos feladatuk a csapatok nyomán felbukkanó rablóbandák megfékezése, elűzése lett. Ezek a latrok kifigyelték a csapattestek mozgásait, s nyomukban az elfoglalt községekben raboltak, nőket erőszakoltak, gyermekeket és időseket gyilkoltak meg hidegvérrel, s falvakat égettek porig. Döbbenetes pusztítást végeztek, amerre csak felbukkantak ezek a lelketlen rablóhordák. A kormányzat közbenjárására Bácska déli részén, Óbecsén szerelték fel egységesen a harmadik zászlóaljat gyutacsos fegyverekkel, melyhez szuronyt is kaptak, s tisztességes tölténytáskát, mellé kenyérzacskót. Ahogy beköszöntött az ősz, s a fákról hullani kezdtek a megsárgult levelek, a hideg szél pedig egyre gyakrabban és nagy erőkkel söpört végig a déli vidéken, már Békássy honvéd s társai is veres zsinóros, kávébarna színű atillákban, kék nadrágjukban és sapkáikban állták a sarat, s szolgálták a haza ügyét a csatatéren. Egy háborúból senki sem tér vissza ugyanúgy, ezt Mártonnak e pokoli helyen kellett megtanulnia. Egyszerűen undorodott e lélektelen mészárlástól, amit a szerencsétlen falusiak kárára követtek el a martalócbandák. Ahogy végeztek egy csapattal, két másik nőtt a helyükbe, mint a kiirthatatlan dudva, mely elszívja a színes virágok elől az életet. Kossuth úgy érezte, hogy a honvédek háborúja e rablógyilkos bestiákkal egy kis támogatásra szorul, így kitalálták, hogy farkast uszítanak a farkasokra. Volt is nagy csodálkozás, mikor a körözött bűnöző, maga Rózsa Sándor, a betyárfejedelem a kegyelem reményében megjelent legényeivel a honvéd táborban. Az Óbecsei vételezésig a honvédek igencsak szedett-vedettek voltak felszerelés tekintetében. Ezzel szemben a betyárok maguk voltak a skatulyából előrántott egységesség már az első pillanattól kezdve. Sötétkék lobogós inget, gatyát, rövid posztódolmányt, szűrt viseltek. Fejükbe egyforma pörge kalapot húztak mind. Oldalukra huszárpengét kötöttek fel, széles bőrövükbe két-két pisztolyt dugtak. S mindig kezük ügyében volt legfélelmetesebb fegyverük, a legendás ólomgombos karikás ostor, a drótfonatú suhogó, ahogyan ők nevezték. Csak vezérük viselete volt tetőtől talpig fekete, valamint egy karabély különböztette meg a rablóvezért embereitől. E négycsövű puskát külön neki készítette egy neves szegedi fegyverműves, mellyel előszeretettel kérkedett is. Békássy nem kedvelte a betyárokat, mert olyannak gondolta őket, mint akik ellen szünet nélkül küzdöttek itt a Délvidéken, neveltetése okán törvénytisztelő ember volt, s a renegátok mindig magabiztos vigyora s folyton fürkész tekintete nyugtalanította, képtelen volt megbízni bennük.

Debelács községében rajtaütöttek egy éppen fosztogató csapaton, azonban későn érkeztek, a latrok hordája már javában égette fel a falu házait, hogy nyomaikat eltüntessék. A falvacska szűk utcáin lemeztelenített és megbecstelenített nők hevertek elvágott torokkal, megcsonkított idősek tetemei, s vakító fénnyel égő házak szenesedő maradványai fogadták a honvédokat, akik kardot rántva rögvest munkához láttak. Senkit sem kíméltek a még ott lévő martalócok közül. A katonák gyakorlottan forgatták a fegyvert, s a látottak tovaűzték a kegyelem leghalványabb szándékát is a honvéd szívekből. Békássy fülét egy közeli, éles női sikoly ütötte meg, s azon nyomban rohanni kezdett a hang irányába. A nőt a hajánál fogva rángatta maga után egy zömök alkatú, szakállas rabló, aki másik kezében égő fáklyát tartott, amit hanyag mozdulattal a ház födelére dobott, ahol a mérges láng sebesen elharapózott, és néhány szívdobbanással később a kunyhó már lángokban állt. A martalóc a földre taszította a nőt, s két markával igyekezett szétfeszíteni az asszony kék-zöld foltoktól tarkálló combját, már éppen sikerült volna neki, amikor Békássy, akár egy ragadozó nagymacska, rávetette magát, és birkózni kezdtek a földön. A féktelen düh elvette a honvéd eszét, és ahol csak érte, ott ütötte és rugdalta a harám gazembert. Az asszony felismerte a lehetőséget, és azonnal futásnak eredt a közeli fák felé, ahol menedéket remélt, zokogása még távolról is hallható volt. A tusa hosszú percekig tartott a porban fetrengve, s Békássy, ki első rangú verekedő volt, vesztésre állt. Az elfajzott lelkületű gyilkos ugyancsak gyakorlott volt a kézitusában, s ujjai egy lassú védekező mozdulat után a honvéd nyakára fonódtak. A rabló a gigájánál fogva a kemény, kavicsos földhöz csapta Márton kócos fejét egyszer, majd még egyszer. Csillagok táncoltak a magyar katona szeme előtt, s kétségbeesetten próbálta elérni a földön tőle nem messze heverő szablyája markolatát. Érzékelte ezt a martalóc is, aki nem habozott, s Békássy hasába térdelt, majd teljes súlyával a porban kapálódzó honvéd mellére nehezedve próbálta kiszorítani a szuszt a magyarból. A rabló tömpe ujjai szinte csontszínűvé fehéredtek a nagy igyekezetben, vicsorgó fogai közül pedig nyál fröcsögött a honvéd arcára. Békássy bal kezével megragadta támadója fekete göndör haját, és teljes erejével maga felé kezdte húzni, hüvelykujját mélyen a martalóc jobb szemébe fúrta egészen addig, amíg minden zselét ki nem nyomott a csúf üregből. Támadójának szorítása a honvéd torkán rögvest alábbhagyott, és a gaz egy fájdalmas ordítást hallatott. Márton minden megmaradt erejét összeszedve rúgta le magáról ellenfelét, aki a földön hempergőzve jajveszékelve tapogatta világtalanná lett szeme helyét. A rabló a porban fetrengve hol jobbra, hol pedig bal oldalára fordulva zokogott keservesen. Békássy feltérdelt, és vadul köhögni kezdett, bevérzett szemében harag lángja lobbant, ahogy jobb csizmaszárának belső rejtekéből gyorsan előhúzta csontnyelű handzsárját, amelyet atyjától kapott berukkolása előtti utolsó, otthon, családi körben töltött estéjén. Döfésre emelt fegyverével indult meg a sebesült haramia felé, aki mikor észlelte a közelgő kaszást, rögvest kúszni kezdett, s kegyelemért rimánkodott. A honvéd egy ugrással beérte, majd a mellkasára térdelt, és kétszer, gyors egymásutánban a zsivány mellébe mártotta a hideg vasat. A második csapást követően ránehezedett kicsit a pengére s fordított rajta egyet, közben végig a martalóc arcát figyelte. Látta, ahogy az ellenség szemében megremegett, majd kihunyt az élet fénye.

Kettőt károgott egy megtermett varjú a közeli fa hegyiben, mikor Békássy kirántotta az ernyedt, halott testből a handzsárt, és a vértől iszamós pengét, úgy ahogy volt, visszacsúsztatta csizmaszára rejtekébe. Nagyokat lélegzett, és zubbonya ujjával megtörölte verejtéktől és vértől ragadóssá lett homlokát, majd arcát. Hűvös szél támadt, és furcsa, torz alakokká változtatta a házak között táncoló lángnyelveket. Felvette a földről a kardját, és a fáradtságtól botladozva megindult e földi pokolként lángoló kísértethely kanyargós utcái között, társait kutatva. A szerencse azonban, legalábbis a honvéd úgy érezte, teljesen elpártolt mellőle, mikor bajtársai helyett csak két menekülő lovasba futott, s a latrok, mikor észrevették az ágrólszakadt magyar katonát, egyből rárontottak, pej lovaik nyergében nagyokat rikkantva, ívelt kardpengéiket fejük felett forgatva, hogy egy mozdulattal Békássy fejét vehessék, mikor a közelébe érnek. Márton megvetette lábát. Futni nem lett volna értelme, gondolta, legalább egy gazembert magával visz a halálba, s keményen marokra fogta szablyáját. Kardvasának fényes pengéjét a feléje vágtázó két ördögi martalócra szegezte. Ekkor bukkant fel még három lovas a szűk utcában, s Békássy a lelke mélyén érezte, hogy eljött a vég, ennyi ellenséggel nem bírhat el. Ahogy így mélázott a végítéletre várva, a leghátul vágtázó irányából lövés dördült el, majd az egyik lovas egy szempillantással később holtan bukott le a lova nyergéből. Az egyik lator kissé hátrafordult a nyeregben, és pisztolyából lövést adott le az üldözőre. Ezután a puskás, aki üldözőbe vette a csapatot, hirtelen befordult egy ház mögé, s elveszett szem elől. Az élen lovaglók először csak lassítottak, majd megálltak s bevárták a társukat, aki sietve csatlakozott hozzájuk. Odaugrattak Békássyhoz, s körbevették a magányos katonát. Pengéikkel bökdösték, és öntelt röhögésüktől fuldokoltak, egészen addig, amíg Márton el nem unta a dolgot, s karján ragadva ki nem tépte lova nyergéből az egyik gyilkos fosztogatót, s át nem vágta a gigáját kardja sebes mozdulatával. A másik kettő kissé hátrahőkölt, azonnal megértették, hogy ennek a dolognak már a fele sem tréfa, és döfésre emelték pengéiket. Ebben a szent pillanatban bukkant fel mögöttük az utolsó lovas, akiben Békássy végre ismerősre lelt. A drótfonatú suhogó az egyik martalóc nyakára tekeredett, akinek azonnal guvadni kezdett a szeme, majd kirepült szürke lova nyergéből. Békássynak sem kellett több, a földön elvérző fosztogató övébe tűzött, töltött pisztolyért nyúlt. Rózsa Sándor kezében ezalatt ismét lecsapott a karikás, s az utolsó még lovon ülő rablógyilkos csuklójára vágott vele, majd lerántotta a kemény földre. Békássy felhúzta a zsákmányolt pisztoly kakasát, s szíven lőtte vele a rablót, pont akkor, amikor az a saját fegyverét Rózsára fogta s lőni készült. A fosztogató a dörrenés pillanatában a melléhez kapott, majd arccal előre a kavicsos föld porába dőlt. A magyar rablóvezér elégedetten mosolygott, hálásan bólintott, majd kezet nyújtott a honvédnek, aki bele is csapott. Rózsa fordított egyet a lován, Békássy pedig felpattant az egyik zsákmányolt hátas nyergébe, majd elvágtattak az övéik nyomát követve, csak úgy zengett, dobogott a földön lovaik patkós lába.

A szegedi fehértollas zászlóalj, mely a bácska-bánáti harcok során igazi elitcsapattá kovácsolódott, s a tagjai méltán lettek legendásak a honvédek között, biztos iparosokként gyakorolták a katonamesterséget. Békássy Márton honvéd társai közül is kiemelkedett rátermettségével, olyan ember volt ő, akit az égiek is katonának teremtettek, mivel puskával és karddal egyaránt boszorkányos ügyességgel bánt. Harcostársai és elöljárói körében tiszteletet és megbecsülést vívott ki magának, s a harcokban elkövetett bátor tettei révén hamar századosi rangra emelkedett. Nem riasztotta őt soha meg az ellenség üvöltése vagy számbeli túlereje, süvöltő lövedék rikoltása a füle mellett, vagy a kardvasak csörgése. Mindig az élen járt, társait, amikor a szükség úgy hozta, mindig megvédte, magát sohasem kímélte. A délvidéki háború összetűzései során tettek szert a fehértollas szegediek a nagy vetélytársra, a legalább oly ádázul vitézkedő kassai veressipkás alakulathoz tartozó honvédek személyében. E gyűlölettel átitatott rivalizálás a két zászlóalj között az 1849-es év áprilisának negyedik napján, Tápióbicske mellett folyó sorsfordító ütközet során érte el tetőpontját. Ez a nap nemcsak a szabadságharcunk addigi menetében jelentett mérföldkövet, de Békássy életét s jövőjét is örökre megváltoztatta. Na de mi és hogyan esett? Elmesélem neked.

Szerda volt. A nap szürke fellegekkel betakart korongja már igencsak túljutott e hűvös áprilisi nap delelőjén, mikor maga a szálfatermetű Damjanich János, kit katonái legendásan, már-már atyjukként szerettek, s Görgey Artúr, a bátorságáról híres fővezér is Bicske alá ért csapataival. A fel-felélénkülő erős nyugati szél a közeli falu lángokban álló s lassan hamuvá váló házai felől fojtogató sűrű füstöt fújt az újonnan érkezett honvédek rendeződő sorai felé. A katonák fülében távolról leadott sortüzek puskaropogása, valamint az azokat követő elhaló, dacos halálhörgések, jajveszékelések és fékevesztett, kétségbeesett kiáltások hangjai visszhangzottak. A várakozó szegedieken idegesség és türelmetlenség lelket borzoló elegye kezdett úrrá lenni, s csalódottan vették tudomásul, hogy a nagy vetélytársaik, a kassai veressipkások hamarabb csatlakozhatnak a már harcban álló bajtársaikhoz, mint ők maguk. A fegyverropogás nyomán a faluból nagy nehézségek árán megindult szervezett retirálásból zűrzavaros kavarodás támadt honfitársaink között, s a helyzet biztosítására küldték egymást követve a felmentő erőket az ekkor bő vízhozamú Tápió felett átívelő, uszkve kilenc láb széles ócska híd felé.

Korábban Klapka György négy lovasszázadának adott sürgető parancsot, miszerint bármi áron, de állítsák meg a magyar erőket felőrlő császáriak előretörését. Az osztrák lovasok élén nem más, mint a rettegett, s addig a napig valósággal legyőzhetetlennek tartott Hermann Riedesel báró lovagolt. A nagyképű báró, túlzottan bízva szilaj termetében s izmai rettentő erejében, kardjával hetykén párbajra intette Sebő Alajos őrnagyot, hogy őt könnyedén kiütve nyergéből a félelem magvait hintse el a magyar lovasok szívében, szökjön csak szárba nyomban a huszárok mélyében a rettegés. A báró azonban nem ismerte Sebőt, sem pedig a magyar lelkületet. Nem tudta a titkot, miszerint a virtus mindig különbbé tette, s fogja is tenni a magyar lovast mindenkinél, álljon vele szemben bárki emberfia. Riedesel könnyedén galoppozott előre, s kardjának súlyos lapjával néhány intéssel párbajra biztatta a huszárok parancsnokát. Sebő Alajos megértette az üzenetet, s emberei felé fordult, akiknek tekintetében aggodalmat, döbbenetet, riadalmat fedezett fel. Ez volt számára a példamutatás ideje, hiszen tudta, hogy katonáinak most bátorságot kellett látniuk, egy igazi vezér ezzel gyakorolhat a legnagyobb hatást. Röpke pillanatra lehunyta a szemét, mély levegőt vett, majd visszafordulva nyergében kirántotta ívelt pengéjű kardját, s csizmája sarkát keményen pej paripája oldalába vágta. A ló s hátán lovasa valósággal repültek a báró felé. A párbajozók első összecsapásakor a kardvasak olyan erővel vágódtak egymásnak, hogy valóságos szikraesőt szórtak szét, s a két vitéz alig tudott megmaradni lova nyergében. A robusztus termetű Riedesel ereje megrendítette a magyart, akinek a válla is belesajdult abba, ahogy a báró kivédte a reá mért kardcsapást. Az őrnagy gyakorlottan rántotta meg higany mozgású paripája kantárját, s a hátas gyorsan fordult újra az ellenfél irányába. Sebő észrevette, hogy saját lova mozgékonyabb, ifjabb s erősebb a hegynyi embert hátán cipelő, fejét mélyen tartó csataménnél, amin nemezise pöffeszkedett. Sebő Alajos érces kiáltást hallatott, mialatt ismét az ellenségre tört. Hosszú pillanatok fogcsikorgató, izomszakasztó tusakodása vette kezdetét. Riedesel kiváló bajvívó hírében állott, és ezt azon az áprilisi délutánon is bizonyította. Az őrnagy azonban pihenőt nem tartva, szünet nélkül suhogtatta pengéjét, hol jobbról vágott, alulról szúrt, fentről metszett, ez utóbbi gyilkos csapást a báró csak lova nyergéből kifordulva kerülhette el. Ekkor a császár katonája alattomosan szúrt előre, pengéjével Sebő lovának nyakát célozva. A magyar kétségbeesetten rántotta meg a lova kantárját, amitől a derék pej paripa az utolsó pillanatban galoppozott hátra a biztos kezű halál kaszája elől.