ERICH KÄSTNER

EBEK HARMINCADJA

A Fabian, egy moralista regénye című mű ősváltozata

Trend Kiadó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Erich Kästner: Der Gang vor die Hunde

© Atrium Verlag AG, 2013

A kötetet összeállította és az utószót írta: Sven Hanuschek

A könyv megjelenését támogatta a Goethe Intézet

Fordította: Győri László
A versbetéteket Tatár Sándor fordította

A fordítást az eredetivel egybevetette: Fodor Zsuzsa

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Győri László, 2023

Hungarian edition © Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 910 6 (epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Grafika és tipográfia: Nemes Anita

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2023

E-mail: iroda@trendkiado.hu • Honlap: www.trendkiado.hu

ELSŐ FEJEZET

Egy pincér mint orákulum – A másik aztán mégis odamegy – Intézet a lelki közeledés elősegítésére

Fabian a Spateholz nevű kávéházban ült, és az esti lapok főcímeit böngészte: Angol léghajó-katasztrófa Beauvais fölött, Sztrichnint tároltak a lencse mellett, Kilencéves kislány ugrott ki az ablakon, Újabb sikertelen kormányfőválasztás, Gyilkosság a lainzi állatkertben, Botrány a városi közbeszerzési hivatalnál, Mesterséges hang a mellényzsebben, Csökken a Ruhr-vidék szénkitermelése, Ajándékok Neumann birodalmi vasútigazgatónak, Elefántok a járdán, Nyugtalanság a kávépiacokon, A Clara Bow-botrány, 140000 fémmunkás készül sztrájkra, Alvilági dráma Chicagóban, Moszkvai tárgyalások a fadömpingről, Lázadás a starhembergieknél – a szokásos. Semmi különös.

Belekortyolt a kávéjába, és megborzongott. A lötty cukorízű volt. Amióta – vagy tíz éve – az Oranienburger Tor melletti menzán hetente háromszor szacharinnal kellett legyűrnie a tésztát, irtózott mindentől, ami édes. Gyorsan rágyújtott, és odaintette a pincért.

– Mivel szolgálhatok? – kérdezte amaz.

– Van egy kérdésem.

– Parancsoljon.

– Maga szerint odamenjek, vagy ne menjek oda?

– Hová készül az úr?

– Maga ne kérdezzen. Maga válaszoljon. Menjek, vagy ne menjek?

A pincér észrevétlenül megvakarta a füle tövét. Aztán egyik lúdtalpáról a másikra állva zavartan megszólalt:

– Uraságod legjobban teszi, ha nem megy oda. Biztos, ami biztos.

Fabian bólintott.

– Helyes. Akkor odamegyek. Fizetek.

– De hiszen nem most beszéltem le róla?!

– Éppen azért megyek oda! Fizetek!

– És ha azt javasoltam volna, hogy menjen, akkor nem menne?

– De, akkor is mennék. Fizetek!

– Nem értem – mérgelődött a pincér. – Akkor egyáltalán miért kérdezett meg?

– Ha én azt tudnám! – válaszolta Fabian.

– Volt egy kávé, egy vajas kenyér, ötven, harminc, nyolcvan, kilencven pfennig – deklamálta amaz.

Fabian letett egy márkát az asztalra, és távozott.

Azt sem tudta, hol van. Ha az ember a Wittenbergplatzon felszáll az 1-es buszra, és a Potsdamer Brückénél átszáll egy villamosra, amelynek meg sem nézte a számát, és aztán húsz perc múlva leszáll, mert hirtelen észreveszi, hogy a kocsiban ül egy nő, aki a megszólalásig hasonlít Nagy Frigyesre, akkor könnyen megeshet, hogy azt sem tudja, hol van.

Elindult három gyors léptű munkás nyomában, és fapallókon botladozva, építési palánkok és szürke garniszállók mellett elhaladva a Jannowitzbrücke pályaudvarnál lyukadt ki. Az S-Bahnon elővette a címet, amit Bertuch, az irodai főnöke írt fel neki: Sommerné, Schlüterstraße 23. A Zoo pályaudvarig utazott. A Joachimsthaler Straßén egy pipaszár lábakon billegő kisasszony afelől érdeklődött, nem volna-e kedve. Fabian elutasító választ adott a felkínálkozásra, mutatóujjával megfenyegette, és gyorsan odébbállt.

A város olyan volt, mint a vurstli. A házak homlokzatára színes fények kenődtek, a csillagok szégyenkezhettek az égen. A tetők fölött nagy zúgással egy repülőgép szállt el. Az égből hirtelen alumíniumérmék hullottak alá. A járókelők fölnéztek, nevettek és hajolgattak. Fabiannak egy pillanatra eszébe jutott a mese a kislányról, aki felemeli ingecskéjét, hogy felfogja vele az égből aláhulló aprópénzt. Aztán egy idegen kalapjának kemény karimájáról levett egy érmét. „Ön is látogasson el az Exotik bárba, Nollendorfplatz 3. Szép nők, meztelen szobrok, ugyanott Pension Condor” – állt az alumíniumdarabon. Fabian egyszer csak elképzelte, hogy ő ül odafent az aeroplánon, és föntről néz le magára, a fiatalemberre, aki ott áll a tömegben, a Joachimsthaler Straße forgatagában, a kandeláberek és a kirakatok fénykörében, az utcarengeteg lázas, nyüzsgő éjszakai forgatagában. Milyen kicsi ott az az ember. Aki nem más, mint ő!

Átvágott a Kurfürstendammon. Az egyik ház ormán mozgó neonreklám gördült végig, egy turbános török fiú villanykörte-szemekkel. Ekkor valami hirtelen hevesen nekiütközött Fabian cipője sarkának. Rosszalló arckifejezéssel megfordult. A villamos volt. A villamosvezető szitkozódott.

– Nem tud vigyázni? – kiabált rá egy rendőr Fabianra.

Fabian megemelte a kalapját:

– Igyekezni fogok.

A Schlüterstraßén zöld libériás liliputi nyitott ajtót, felmászott egy kis létrán, lesegítette a látogató kabátját, és eltűnt. A zöld emberke éppen csak távozott, amikor a függöny mögül egy dús idomú hölgy suhant be, alighanem maga Sommerné, és megszólalt:

– Megkérhetném, hogy fáradjon az irodámba?

Fabian követte.

– Egy bizonyos Bertuch úr ajánlotta a klubját.

A nő belelapozott egy füzetbe, és bólintott.

– Bertuch, Friedrich Georg, irodavezető, 40 éves, középmagas, barna, zeneszerető, a huszonöt év alatti, szőke, karcsú hölgyeket kedveli.

– Stimmel!

– Bertuch úr október óta jár hozzám, és az azóta eltelt idő alatt ötször fordult meg itt.

– Ez is az ön intézményét dicséri.

– A regisztrációs díj húsz márka. És minden látogatás tíz márka.

– Tessék, harminc márka.

Fabian letette az íróasztalra a pénzt. A buja idomú hölgy az egyik fiókba süllyesztette a bankókat, fogta a töltőtollát, és megkérdezte:

– Szabad az adatait?

– Fabian, Jakob, 32 éves. Foglalkozás változó, jelenleg reklámszakember, Schaperstraße 15., szívbeteg, barna haj, mit kell még tudnia?

– Vannak a hölgyeket illetően határozott kívánságai?

– Nincsenek kikötéseim. A zsánerem a szőke, de a tapasztalatom ellene szól. És szeretem a magas nőket. Ez azonban nem mindig kölcsönös. Hagyjuk üresen a rubrikát!

Valahol gramofon szólt. A dús idomú hölgy felemelkedett székéből, és szigorú arccal közölte:

– Mielőtt bemennénk, engedje meg, hogy ismertessem önnel a legfontosabb szabályokat. A klubtagok egymáshoz való közeledését nem vesszük rossz néven, sőt kimondottan elvárjuk. A hölgyek ugyanazon jogokat élvezik, mint az urak. Az intézmény létezéséről, címéről és működéséről csak megbízható uraknak adhat tájékoztatást. Bár létesítményünk céljai merőben szellemiek, a fogyasztással kapcsolatban felmerülő költségek azonnal fizetendők. A klub helyiségeiben egyetlen pár sem formálhat igényt háborítatlan együttlétre. Amennyiben mégis zavartalanul kívánják együtt tölteni idejüket, a klub elhagyására kell kérnünk őket. Intézményünk a kapcsolatlétesítés elősegítését szolgálja, nem a kapcsolatok lebonyolítását. Azon klubtagokat, akik egymásnak ilyesmire átmenetileg kölcsönösen alkalmat teremtettek, megkérjük, hogy ezt utána felejtsék el, mivel a komplikációk csak ily módon elkerülhetők. Világos, Fabian úr?

– Tökéletesen.

– Akkor kérem, kövessen.

A klubban harmincan-negyvenen tartózkodhattak. Az első helyiségben bridzsparti folyt. A mellette lévőben táncoltak. Sommerné egy szabad asztalhoz ültette az új vendéget, közölte vele, hogy szükség esetén bármikor nyugodtan forduljon hozzá, azzal elbúcsúzott. Fabian helyet foglalt, a pincértől rendelt egy konyak-szódát, és körülnézett. Hová keveredett? Mi ez, valami születésnapi ünnepség?

– Ezek az emberek ártalmatlanabbaknak néznek ki, mint amilyenek valójában – jegyezte meg egy apró termetű, fekete hajú kisasszony, és leült Fabian mellé.

Fabian megkínálta cigarettával.

– Maga szimpatikus – jegyezte meg a nő. – Decemberben született.

– Februárban.

– Aha! Akkor a csillagjegye Halak, pár csepp Vízöntővel. Meglehetősen hideg természet. Kíváncsiságból jött?

– Az atomtudósok azt mondják, a legkisebb részecskék is apró, egymás körül keringő energiamennyiségekből állnak. Ön szerint ez a nézet feltételezés csupán, vagy megfelel a valóságnak?

– Tessék, még érzékeny is! – csattant fel a nő. – De nem érdekes. Megelégelte a nőtlenséget?

Fabian megvonta a vállát:

– Tekintsem ezt formális ajánlatnak?

– Na ne! Kétszer voltam férjnél, ez egyelőre elég. A házasság számomra nem a megfelelő önkifejezési forma. Ahhoz túlságosan érdekelnek a férfiak. Mindegyikről, akit meglátok és megtetszik, azt képzelem, hogy a férjem.

– Gondolom, legmélyrehatóbb minőségében.

A nő csuklásszerűen felnevetett, és kezét Fabian térdére tette.

– Jól gondolja! Azt mondják, mániákus vagyok, szüntelen pozitúrakeresésben szenvedek. Ha az est folyamán szükségét érezné, hogy hazavigyen, a lakásom kicsi, és én is kicsi vagyok, de jól bírjuk a strapát.

Fabian levette az idegen kezet a térdéről:

– Minden lehetséges. Most viszont körülnéznék.

De erre nem került sor. Ahogy fölemelkedett a székéről és megfordult, egy minden kívánalomnak megfelelő alkatú hölgy állt előtte, aki így szólt hozzá:

– Rögtön kezdődik a tánc.

A nő magasabb volt nála, ráadásul szőke is. A rámenős kis fekete a házirend előírásainak megfelelően felszívódott. A pincér működésbe hozta a gramofont. Az asztaloknál mozgolódás támadt. Kezdődött a tánc.

Fabian tüzetesen szemügyre vette a szőkeséget. A nőnek sápadt és gyerekes volt az arca, vonásai visszafogottabbnak tűntek, mint táncmozdulatai. Fabian hallgatott, jóllehet érezte, hogy perceken belül eljutnak a hallgatásnak arra a fokára, amikor már a legártalmatlanabb beszélgetést sem lehet elkezdeni. Ekkor szerencsére rálépett a nő lábára. Ettől az közlékennyé vált. Megmutatta Fabiannak azt a két hölgyet, aki nemrégiben összepofozkodott és megtépte egymást egy férfi miatt. Arról is beszámolt, hogy Sommernénak viszonya van a zöld liliputival, hozzátéve, hogy a maga részéről el sem meri képzelni e liezon modalitásait. Végül megkérdezte Fabiant, marad-e még, mert ő már indulna. Fabian vele tartott.

A Kurfürstendammon a nő leintett egy taxit, és berántotta Fabiant az ülésre.

– De már csak két márkám van – mentegetőzött a férfi.

– Nem számít – válaszolta a szőkeség, és odaszólt a sofőrnek: – Kapcsolja le a lámpát!

Sötét lett. A kocsi elindult. A nő rögtön az első kanyarnál rávetette magát Fabianra, és beleharapott az alsó ajkába. Fabian beverte a halántékát az ablakzsanérba, a fejéhez kapott, és feljajdult:

– Au! Mondhatom, jól kezdődik.

– Ne nyafogj! – torkolta le a nő, miközben elhalmozta figyelmességekkel. Fabiant váratlanul érte a roham. Ráadásul a halántéka is fájt. Valahogy nem tudott ráhangolódni a dologra.

– Mielőtt megfojtana, tulajdonképpen szerettem volna még egy levelet írni – hörögte.

A nő belebokszolt Fabian kulcscsontjába, és még csak a szeme sem rebbent, felnevetett, hangja föl-alá szánkázott a hangskálán, miközben rendületlenül fojtogatta tovább. Szemlátomást Fabian minden önvédelmi kísérletét félreértelmezte. Az elhajlásra irányuló összes hadművelet csak újabb összefonódáshoz vezetett. Fabian a gondviseléshez fohászkodott, hogy kímélje meg az autót újabb kanyaroktól. Ám a gondviselésnek kimenője volt.

Amikor a kocsi végre megállt, a szőke bepúderezte az arcát, kifizette a taxist, és a kapu előtt közölte Fabiannal:

– Először is, tiszta piros az arcod, másodszor meg, iszol nálam egy csésze teát.

Fabian ledörgölte arcáról a rúzsfoltokat.

– Megtisztelő az ajánlat – mondta –, de holnap korán reggel az irodában kell lennem.

– Ne bosszants! Itt maradsz nálam. Majd a lány felkelt.

– De nem fogok felkelni. Nem, otthon kell aludnom. Reggel hétre sürgős táviratot várok. A háziasszonyom hozza majd be a szobámba, és addig fog rázogatni, amíg föl nem ébredek.

– Honnan tudod most, hogy reggel táviratot kapsz?

– Azt is tudom, hogy mi lesz benne.

– Na és mi?

– Az lesz benne, hogy „Ki az ágyból! Hű barátod, Fabian.” Fabian, az én vagyok.

Fabian hunyorogva nézett fel a fák lombjára, és örült az utcai lámpák sárgán ragyogó fényének. Az utca csendes volt. Egy macska szaladt hangtalanul a sötétben. Bárcsak hazasétálhatna a szürke házfalak mellett…

– Ez a távirat dolog, ugye, nem igaz?

– Nem, de csak merő véletlenségből – válaszolta Fabian.

– Miért jöttél el a klubba, ha nem érdekelnek a vele járó következmények? – kérdezte bosszúsan a nő, és kinyitotta a kaput.

– Megtudtam a címét, és nagyon kíváncsi lettem.

– Mars be! – förmedt rá a nő Fabianra. – A kíváncsiságnak nem lehet határt szabni.

A kapu becsukódott mögöttük.

MÁSODIK FEJEZET

Vannak rámenős hölgyek – Egy ügyvédnek nincs kifogása – A koldulás árt a jellemnek

A liftben volt egy falitükör. Fabian elővette zsebkendőjét, és ledörgölte arcáról a rúzsfoltokat. A nyakkendője félrecsúszott. A halántéka égett. A sápadt szőkeség lepillantott rá.

– Tudja maga, kik azok a fúriák? – kérdezte Fabian.

A nő átkarolta.

– Tudom, de én csinosabb vagyok náluk.

A névtáblán ez állt: Moll. A szobalány ajtót nyitott.

– Hozzon nekünk teát! – parancsolt rá a nő.

– A tea már be van készítve a szobájába.

– Rendben, mehet aludni!

A lány eltűnt a folyosón.

Fabian követte a nőt, aki egyenesen a hálószobába vezette, kitöltötte a teát, majd konyakot és cigarettát tett ki.

– Szolgáld ki magad! – mondta teátrális gesztussal.

– Uramisten, maga aztán testét-lelkét beleadja!

– A micsodámat? – kérdezte a nő.

Fabian eleresztette a kérdést a füle mellett.

– Kegyedet tehát Mollnak hívják.

– Sőt, Irene Mollnak, hogy az érettségivel rendelkezőknek legyen min köszörülni a nyelvüket. Csüccs le. Mindjárt jövök.

Fabian visszahúzta, és megcsókolta.

– Na, azért lassanként alakul a dolog – jegyezte meg Irene Moll, és kiment a szobából.

Fabian ivott egy korty teát és egy pohár konyakot. Aztán szemügyre vette a szobát. A lámpa szórt fényt adott. A falakat tükrök borították. Ivott még egy konyakot, és az ablakhoz lépett. Rács nem volt rajta.

Mit akarhat tőle ez a nő? Fabian a maga harminckét évével sűrűn megmerítkezett az éjszakában. Ez az este is határozottan kezdte izgatni. Megitta harmadik konyakját, és összedörzsölte a tenyerét.

Már hosszabb ideje különös élvezetét lelte a vegyes érzelmekben. Márpedig aki ezeket vizsgálni akarja, annak óhatatlanul szüksége is van rájuk. Csak az figyelheti meg őket, akinek van belőlük. Hogy aztán sebészként fölvágja önnön lelkét.

– És most felfaljuk a kisfiút – mondta a szőkeség. Fekete csipkepizsama volt rajta. Fabian hátrált egy lépést. A nő azonban „hurrá!” csatakiáltással egy ugrással a nyakába vetette magát, olyan erővel, hogy Fabian elvesztette egyensúlyát, és a rajta csimpaszkodó hölggyel együtt a padlón kötött ki.

– Most mondja, hát nem szörnyű ez a nő? – kérdezte egy idegen hang.

Fabian csodálkozva nézett fel. Az ajtóban egy sovány, nagy orrú férfi állt pizsamában, és nagyot ásított.

– Hát maga meg mit keres itt? – kérdezte Fabian.

– Bocsásson meg, uram, nem tudhattam, hogy már a padlón hentereg a feleségemmel.

– A feleségével?

A betolakodó bólintott, kétségbeesett arccal újra ásított, majd szemrehányón megszólalt:

– Irene, hogy hozhattad az urat ilyen kínos helyzetbe? Ha már egyszer azt akarod, hogy minden egyes új szerzeményedet megtekintsem, akkor légy szíves, legalább szalonképesen mutasd be őket. De hogy itt, a szőnyegen! Az úrnak ez biztosan nem kellemes. És különben is, olyan jól aludtam már, amikor felébresztettél… Moll vagyok, ügyvéd, és ezenkívül – ásított szívettépőn – ennek a nőszemélynek a férje, aki éppen maga alá gyűrte önt.

Fabian letolta magáról a szőkeséget, felállt, és megigazította a választékát.

– A felesége férfiháremet tart? Fabian vagyok.

Moll odalépett hozzá, és kezet nyújtott.

– Mindig örülök, ha megismerkedhetek egy ilyen rokonszenves fiatalemberrel. A körülmények szokatlanok, egyszersmind megszokottak is. Nézőpont kérdése. De ha ez megnyugtatja: én már megszoktam. Foglaljon helyet.

Fabian leült. Irene Moll a fotel karfájára ülve cirógatta őt, és odaszólt a férjének:

– Ha ő nem tetszik neked, felmondom a szerződést.

– De hát tetszik – válaszolta az ügyvéd.

– Úgy beszélnek rólam, mintha egy darab morzsás sütemény lennék, vagy egy ródli – méltatlankodott Fabian.

– De hát ródli vagy, kicsikém! – lelkendezett a nő, és Fabian fejét fekete csipkerács fogságába kényszerített, dús kebléhez szorította.

– A szentségit! – kiáltott fel Fabian. – Hagyjon békén, legyen szíves!

– Ne bosszantsd a vendégedet, Irene kedves – szólt rá az asszonyra Moll. – Most bemegyek vele a dolgozószobámba, és ott közlöm vele a tudnivalókat. Ne felejtsd el, hogy minden bizonnyal különösnek érzi a szituációt. Aztán visszaküldöm hozzád. Jó éjszakát!

Az ügyvéd kezet nyújtott a feleségének.

A nő fellépett az alacsony ágyra, csüggedten megállt a párnák között, aztán odavetette a férjének:

– Jó éjszakát, Moll, aludj jól! De ne beszélj lyukat a hasába! Még szükségem van rá.

– Jó, jó – válaszolta Moll, és magával húzta a vendéget.

A dolgozószobában foglaltak helyet. Az ügyvéd szivarra gyújtott, didergett a hidegtől, teveszőr takarót terített a térdére, és belelapozott egy aktakötegbe.

– Nekem ugyan semmi közöm hozzá – szólalt meg Fabian –, de az mindennek a teteje, amit a felesége megenged magának. Gyakran rángatja ki éjnek évadján az ágyból, hogy szemrevételeztesse magával a szeretőit?

– Nagyon gyakran, uram. Eredetileg én magam értem el, hogy írásban rögzített jogom legyen jóváhagyni őket. Házasságunk első évének végén szerződést kötöttünk, amelynek 4. paragrafusa így hangzik: „A női szerződő fél kötelezi magát, hogy mindenkit, akivel intim kapcsolatba kíván lépni, előzetesen bemutat férjének, dr. Felix Moll úrnak. Amennyiben az kifogást emel az illetővel szemben, Irene Moll asszony azonnali hatállyal lemondani tartozik szándéka megvalósításáról. E paragrafusban foglaltak mindennemű megszegése a feleség havi pénzügyi juttatása felének megvonását vonja maga után.” A szerződés roppant érdekes. Kívánja, hogy in extenso felolvassam?

Moll a zsebébe nyúlt, és elővette íróasztala kulcsát.

– Ne fáradjon! – tiltakozott Fabian. – Csak azt szeretném tudni, hogyan jutott egyáltalán eszébe, hogy ilyen szerződést kössenek.

– A feleségemet rossz álmok gyötörték.

– Tessék?

– Álmokat látott. Rémes dolgokat álmodott. Nyilvánvalónak tűnt, hogy szexuális szükségletei házasságunk időtartamával arányosan növekedtek, és olyan fantáziákat gerjesztettek, amelyek tartalmáról önnek, uram, szerencséjére elképzelése sem lehet. Hogy úgy mondjam, a feleségem alteste a fejemre nőtt. Én visszavonultam, ő pedig kínaiakkal, birkózókkal és táncosnőkkel népesítette be a hálószobáját. Mi mást tehettem volna? Szerződést kötöttem vele.

– Nem gondolja, hogy a probléma másfajta kezelése sikeresebb és ízlésesebb lett volna? – kérdezte türelmetlenül Fabian.

– Például mire gondol, uram? – Az ügyvéd ültében kihúzta magát.

– Például arra, hogy esténként huszonötöt üt a neje hátsójára.

– Megpróbáltam. De nagyon fájt.

– Meg tudom érteni.

– Dehogyis! – jajdult fel az ügyvéd. – Hogyan is érthetné meg! Irene nagyon erős, uram.

Moll lehajtotta a fejét. Fabian kivett az íróasztalon álló vázából egy szál fehér szegfűt, a gomblyukába dugta, majd felemelkedett a székéről, körbejárta a szobát, és megigazította a képeket. Ennek a hórihorgas vénembernek talán még örömet is szerzett, ha a felesége ellátta a baját.

– Hazamegyek – közölte vele. – Legyen szíves, adja ide a kapukulcsot!

– Ezt ugye nem mondja komolyan? – kérdezte aggodalmasan Moll. – De hát Irene várja magát! Az isten szerelmére, kérem, maradjon! A feleségem magánkívül lesz, ha megtudja, hogy elment. Azt fogja gondolni, hogy én küldtem el. Kérem, maradjon! Úgy örült magának. Ne sajnálja tőle azt a kis élvezetet! – Moll felugrott, és megragadta látogatója zakóját. – Kérem, maradjon! Nem fogja megbánni. Vissza fog térni hozzánk. A barátunk marad. Én pedig jó kezekben tudhatom Irenét. Tegye meg a kedvemért.

– Talán még biztos havi jövedelmet is garantálna nekem?

– Lehet róla szó, uram. Vagyonos ember vagyok.

– Adja ide a kapukulcsot, de gyorsan! Nem vagyok alkalmas az állásra.

Doktor Moll felsóhajtott, az íróasztalán keresgélt, majd átadott egy kulcscsomót Fabiannak.

– Igazán nagy kár – mondta. – Maga kezdettől fogva rokonszenves volt nekem. Tartsa magánál néhány napig a kulcsokat. Hátha még meggondolja magát. Én mindenesetre nagyon örülnék, ha viszontláthatnám.

– Jó éjszakát! – mordult rá Fabian, végigosont az előszobán, vette a kabátját és a kalapját, kinyitotta, majd óvatosan behúzta maga mögött az ajtót, és levágtatott a lépcsőn.

Az utcára érve nagy levegőt vett, és megcsóválta a fejét. Odalent csak úgy sétálgatnak az emberek, mit sem sejtve a falak mögött elszabadult tébolyról. Mesés adottság, ha valaki átlát a falakon és az elfüggönyözött ablakokon, de még mindig kutyafüle ahhoz képest, hogy vannak, akik el is tudják viselni, amit ott látnak.

„Nagyon kíváncsi lettem” – mondta korábban a szőke nőszemélynek, most pedig fogja magát, és lelép, ahelyett, hogy kíváncsiságát a Moll házaspárral csillapítaná. Harminc márkával lett könnyebb. Két márkája maradt. A vacsorának is lőttek. Fütyörészve útnak indult, ismeretlen, sötét utcákon és fasorokon át, majd tévedésből a heerstraßei S-Bahn-állomásnál kötött ki. A következő szerelvénnyel elment a Zoo pályaudvarig, ott földalattira szállt, a Wittenbergplatznál átszállt, és végül a Spichernstraßénál jött föl az alvilágból a szabad ég alá.

Betért a törzskávéházába. Késő, Labude doktor már elment. Tizenegyig várt. Fabian leült, kávét rendelt, és rágyújtott. A tulaj, bizonyos Kowalski úr a kedves egészsége felől érdeklődött. Ma este különben szörnyen fura dolog történt. Kowalski felnevetett, csak úgy villogott a műfogsora. Először Nietenführ, a pincér vette észre az egészet.

– Ott szemben, a kerek asztalnál ült egy fiatal pár. Pompásan szórakoztak. A nő egyfolytában simogatta a férfi kezét. Nagyokat nevetett, meggyújtott neki egy cigarettát, és egyáltalán, ritkán látni olyan kedvességet, ahogyan bánt vele.

– De mi ebben a furcsa?

– Várjon csak, várja ki a végét, kedves Fabian úr! A nő – meg kell hagyni, nagyon csinos teremtés volt – közben a szomszéd asztalnál ülő úrral is kikezdett. Nem is akárhogyan! Nietenführ megbökött, hogy figyeljem őket. Nem akármilyen látvány volt. A pasas végül odadugott egy cédulát a nő elé, az meg elolvasta, bólintott, ő is ráfirkált valamit, és átdobta a szomszédos asztalra. Eközben szüntelenül beszélt a barátjához, különféle történetekkel szórakoztatta, az pedig élvezte. Láttam én már sok ügyes nőt, de ez a szimultán játékos mindegyiken túltett.

– De hogy tűrhette ezt a férfi?

– Egy kis pillanat, kedves Fabian úr, egy kis pillanat. Máris jön a poén! Természetesen mi is csodálkoztunk, hogy a férfi miért tűri ezt. Elégedetten ücsörgött a nő mellett, bazsalygott, vigyorgott együgyűen, mint a vadalma, átkarolta a nő vállát, miközben az a szomszéd asztalnál ülő férfinak biccentett. Az meg visszabiccentett, és olyan jelzéseket adott neki, hogy nekünk a szavunk is elállt. Aztán Nietenführ odament, mert fizetni akartak.

Kowalski nagy, busa fejét hátravetve kacagott.

– Na és aztán mi lett?

– Kiderült, hogy a férfi, akivel ott ült, vak!

A tulajdonos meghajolt, és hangos nevetéssel távozott. Fabian elképedve bámult utána. Az emberiség haladása töretlen.

Az ajtónál lökdösődés támadt. Nietenführ és a segédpincér éppen egy kopott öltözetű férfit próbált kituszkolni.

– Takarodjon innen, de rögtön! Egész nap koldul, ez undorító – sziszegte Nietenführ. A segédpincér pedig rángatta az illetőt, aki ezt sápadtan, szótlanul tűrte.

Fabian felugrott a helyéről, odalépett, és ráförmedt a pincérekre:

– Azonnal engedjék el az urat!

Azok ketten kelletlenül ugyan, de engedelmeskedtek.

– Na végre, hogy itt van! – üdvözölte Fabian a koldust, és kezet nyújtott neki. – Rendkívül sajnálom, hogy zaklatták. Elnézést kérek, és kérem, fáradjon az asztalomhoz. – Odavezette a férfit, aki nem is értette, mi történik vele, felszólította, hogy foglaljon helyet, és megkérdezte: – Mit enne? Kér egy pohár sört?

– Nagyon kedves – válaszolta a koldus. – De félek, hogy kellemetlensége lesz miattam.

– Tessék, itt az étlap, kérem, válasszon.

– Azt nem lehet! Mindjárt jönnek, és kidobnak.

– Nem fogják kidobni! Szedje össze magát! Csak mert foltozott a zakója és korog a gyomra, nem mer rendesen leülni a székre? Így ne csodálkozzon, hogy sehová nem engedik be.

– Ha az ember két éve munkanélküli, másképp gondolkodik erről – jegyezte meg a férfi. – Az Engeluferen alszom, a tömegszálláson. Tíz márka segélyt kapok. Gyomorbeteg lettem a sok kaviártól.

– Mi a szakmája?

– Banktisztviselő voltam, ha jól emlékszem. A börtönt is megjártam már. Hát istenem, az ember körülnéz itt-ott. Az egyetlen, amivel még nem próbálkoztam, az öngyilkosság. De ez még pótolható.

A férfi a szék peremén kuporgott, reszkető kezét mellénykivágása elé tartotta, hogy piszkos ingét elrejtse mögé.

Fabian nem is tudta, mit mondjon. Fejben rengeteg mondatot végigpróbált. De valahogy egyik sem illett a helyzethez. Felállt, és megszólalt:

– Egy pillanat, a pincér azt várja, hogy küldöttséget menesszenek érte.

A büfépulthoz ment, kérdőre vonta a főpincért, majd végigvonszolta a helyiségen.

A koldus azonban nem volt sehol.

– Holnap fizetek! – vetette oda Fabian, kirohant a kávéházból, és körülnézett.

A férfi addigra már eltűnt.

HARMADIK FEJEZET

A főnökök szigorúak, de igazságosak – Egy exvakbél feltűnést kelt – Az okos enged?

Fabian természetesen elkésett az irodából. Breitkopf igazgató szokása szerint, mintha soha nem is lett volna beteg, a folyosón állt. Amikor meglátta a propagandistát, előhúzta mellényzsebéből az aranyóráját, és megjegyezte:

– Jól gondolom, hogy késik az órája?

– Remélem, nem, igazgató úr – válaszolta Fabian, miközben érdeklődve főnöke órája fölé hajolt. Elővette zsebéből a sajátját, lelkiismeretesen összehasonlította rajtuk az időt, és kijelentette: – A szemrehányása igaztalan: az órám pontos!

– Csak valami hihető kifogást akartam sugallni önnek – mondta vibrálva Breitkopf.

– Ez határozottan túlzás – jegyezte meg Fabian ellentmondást nem tűrő udvariassággal. – Hová vezet, ha minden egyes későn jövő alkalmazottjának kifogásokat súg a fülébe, igazgató úr? – tette hozzá fejcsóválva.

– Attól tartok, elszemtelenedett – eresztette ki a hangját az igazgató.

– Ugyan, nem kell mindjárt a legrosszabbra gondolni, igazgató úr – felelte Fabian, azzal a kövér férfit faképnél hagyva végigment a folyosón a sok-sok ajtó előtt, és belépett a szobájába.

Kollégája, a tökfej Fischer már második reggelijénél tartott.

– Na, elkapta az öreg? – kíváncsiskodott.

– Valahogy úgy.

– Miért van az, hogy maga mindig késik?

– Az emberiség – kezdett nagyelőadásba Fabian – két nagy kategóriára oszlik.

– Férfiakra és nőkre.

– A maga erkölcstelen kategorizálása az én osztályozásomhoz képest mellékes. Az emberiség korán kelőkre és későn kelőkre oszlik. Én e második fajtába tartozom. Jó reggelt, Fischer úr!

– Jó reggelt!

– Egy modern gyermekpszichológus anélkül, hogy ismerte volna, átvette az elméletemet, és ezért a tanítási nap kezdetének kilenc órára történő áthelyezését követeli. A későn kelők minden szorgalmuk és becsvágyuk ellenére a kora reggeli órákban munkaképtelenek. Ezt vizsgálatok támasztják alá.

Fischer kolléga nyugtalanul fészkelődött a székén.

– Jut eszembe, Kunze rajzolt egy hirdetéssorozatot, amihez rímes, kétsoros szöveget kell szállítanunk. Ez igazán magának való feladat.

– Megtisztel a bizalma – válaszolta Fabian –, de én még a fotómontázsplakátok címeivel vagyok elfoglalva. Kezdjen csak nyugodtan költeni. Végül is mi haszna az egész korán kelésből, ha nem jönnek a rímek?

Kinézett az ablakon a cigarettagyárra, és nagyot ásított. Az ég olyan szürke volt, mint a kerékpárverseny-pályák aszfaltja. Fischer föl-alá járkált, arcára kiült az az élénk nemtetszés, és rímpárokat próbálgatott.

Fabian széttekert egy plakátot, rajzszöggel feltűzte a falra, és megállt a legtávolabbi sarokban, hogy onnan vegye szemügyre a fotómontázst, amelyen a kölni dóm mellett egy, a méretét tekintve a dóm tornyaitól semmivel sem elmaradó cigaretta meredezett. Feljegyezte magának: „A legnagyobb… Olyan nagy… Toronymagasan minden fölött… Teljesen utolérhetetlen…”

Ebben a pillanatban az ajtókeretben feltűnt Breitkopf igazgató feje, és szelíd biccentéssel odaszólt Fabiannak, aki valami kifürkészhetetlen okból még mindig a kölni dómot fixírozta:

– Mi értelme veszekednünk, kedves barátom?

– Nem én kezdtem, igazgató úr.

– Spongyát rá! A kiskereskedőknek készített prospektusa mindenkinek nagyon tetszik. Ezt több igazgatósági tagtól is tudom. Mindenki azt mondja, hogy magának van fantáziája és ízlése. És kiváló képessége ahhoz, hogy szövegeivel felkeltse a figyelmet.

Fabian a főnöke elé állt.

– Értem, így akarja rám tukmálni a fizetésemelést.

– Ne nevettessen! Az orvos eltiltott a nevetéstől, nehogy felszakadjon a sebem.

Fischer megérezte a kedvező alkalmat. Közelebb lépett, és a főnök hogyléte felől érdeklődött.

– Nagyon nehezen gyógyul – válaszolta az igazgató. – A hasam miatt, kedves Fischer. Örüljön, hogy magának nincs ilyen nagy hasa. Maga azzal az alultáplált testével bátran szembenézhetne bármilyen vakbélműtéttel.

Fischer nevetett, az igazgató megjegyzése legyezte a hiúságát. Breitkopf felélénkült. A seb még mindig nem hegedt be. Naponta jár vele az orvoshoz. A vágás ettől eddig ér. Megmutatta a mellényén, hogy mekkora a seb. Aztán megkérdezte őket:

– Akarják látni az urak?

Fischer szolgálatkészen bólogatott. Fabian biztató kézmozdulattal jelezte beleegyezését. Breitkopf az ajtóhoz lépett, és reteszre zárta. Aztán levette a zakóját és a mellényét, lecsúsztatta válláról nadrágtartóját, leengedte a nadrágját, és kigombolta alsónadrágját.

– Az urak tudják, hogy fest egy férfiember – jegyezte meg, miközben fölhúzta és álla alá szorította az inge alját.

– De hiszen az igazgató úr fűzőt visel! – kiáltott fel Fischer kolléga.

– Csak azért, hogy összetartsa a testem. Különben szétfolyna, és még ennél is nehezebben gyógyulna a seb. Na rajta, kapcsolja ki! De óvatosan!

Fischer elvégezte a rábízott feladatot. A fűző engedett szorításából. Breitkopf levette, odahajította a zakójára és a mellényére, majd ráparancsolt beosztottjaira:

– Na, most nézzék meg ezt a gusztustalanságot…

A megfogalmazás több mint találónak tűnt. Breitkopf hasának déli fele, a has tulajdonosa számára láthatatlanul, keresztben vattacsomókkal és egy megsárgult gézcsíkkal volt leragasztva. Az igazgató ezek eltávolításával széles, cérnaszálakkal steppelt, gyulladt sebhelyet tárt eléjük.

– Na, ezt nézzék meg! – mondta.

Fabian és Fischer odajárult a szőrös, pucér ember elé, aki még így is az igazgatójuk volt, és leguggoltak elé.

– A kutyafáját! – kiáltott fel Fischer. Úgy tett, mintha legalábbis a Grand Canyon vagy a világ nyolcadik csodája tárult volna a szeme elé.

Breitkopf, már amennyire ezt ingének állával való leszorítására irányuló igyekezete lehetővé tette, büszkén hátravetette a fejét.

– Fantasztikus! – állította Fischer. – És ezzel miért nem fekszik otthon? Ez felelőtlenség.

– Tudja, a kötelesség – válaszolta a főnök.

– Tulajdonképpen hogy látja onnan fentről a sebét? – érdeklődött Fabian. Még mindig ott guggolt Breitkopf előtt, aki megrázta a fejét:

– Csak tükörben. Nincs nekem kanyarlátásom.

Fischer felkacagott, mert nyilvánvalóan ezt várták el tőle, elvesztette az egyensúlyát, és hahotázva a földre huppant. Kívülről valaki lenyomta a kilincset.

– Zártkörű rendezvény! – kiabált ki Fischer.

A folyosóról távolodó léptek hallatszottak.

– Na de most már vége a gyereknapnak! – mondta Fabian.

Az igazgató megfordult, és óvatosan visszahelyezte hasára a vattát és a gézt. Két beosztottja odavitte a fűzőt a kanapéról, és föladta a kivénhedt puttóra.

– Vigyázat – mondta az –, felül a harmadik lyukba, alul a másodikba!

Fabian ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy rápaskoljon Breitkof úr terjedelmes hátsó felének halmaira. Az élet azonban nem olyan egyszerű, hogy az ember meggondolatlanul engedjen késztetéseinek. Önmérsékletre van szükség. Végtére is hová jutnánk, ha minden egyes kínálkozó pucér ülepre rácsapnánk? Miközben Fabian azon morfondírozott, milyen fordulatokat vett volna a világtörténelem, ha Joséphine de Beauharnais alkalmanként, ha ugyan nem rendszeres időközönként alaposan elfenekelte volna az ő Bonapartéját, a későbbi I. Napóleont, az igazgató újra felöltözött. Fischer tartotta a mellényt és a zakót. Breitkopf belebújt, futólag megköszönte, és lassan visszagombolkozott igazgatói állapotába. Beosztottjai reakcióját várta.

– Roppant érdekes volt – jelentette ki Fischer.

– Mi több, tanulságos – adott hangot véleményének Fabian, és belemosolygott a kövér férfi arcába.

– Remélhetőleg nem lesz többé gondja a vakbelével – fűzte hozzá Fischer olyan hangon, mintha legalábbis gratulálna.

– De hát az már kint van – válaszolta Fabian –, vagy lehet, hogy csak felnyitották és összevarrták a hasát anélkül, hogy kivették volna a vakbelét? E tekintetben állítólag rémes dolgok fordulnak elő. Tudok olyan esetekről, amikor a sebész egyszer egy csipeszt, egyszer meg egy ollót felejtett ott a belek között. A házmesterünk egyik ismerősével ez kétszer is megtörtént. Erre aztán beadvánnyal fordult a kórház vezetéséhez: az egyszerűség kedvéért tegyék ki- és begombolhatóvá a hasát. Kérelmét, tudtommal, elutasították.

– Maga csak ne viccelődjön szegény igazgató úrral! – emelte fel a hangját Fischer.

Breitkopf szigorú pillantást vetett Fabianra.

– Beszéljünk másról.

– Helyes, az előbb volt oly kedves szóba hozni, hogy megemeli a fizetésemet. Mikor számíthatok rá? – érdeklődött Fabian.

– Maga volt az, aki szóba hozta a fizetésemelést. Én csupán közöltem magával, hogy cégünk elégedett a reklámterveivel. Ez még nem elég ok a fizetésemelésre. Már csak azért sem, mert majd minden reggel elkésik a munkából. Maga egyszerre érdemel dicséretet és megrovást. Más szóval, nem érdemel többet, mint amennyit keres.

– Nagyon keveset keresek! Mit gondol, mire elég az a kétszázhetven márka, amit havonta fizet nekem?

– Nem vagyok rá kíváncsi – válaszolta Breitkopf úr ingerülten. – Alkalmazottaink magánügyei nem tartoznak rám. Amúgy pedig miért késik rendszeresen? Netán van valami mellékállása, Fabian úr? Ahhoz a cég kifejezett engedélyére volna szüksége.

– Ennek ellenére van.

– Tessék? Mellékállása van? Mindjárt gondoltam! Na és mit csinál mellékesen?

– Élek – felelte Fabian.

– Ezt nevezi maga életnek? – hördült fel az igazgató. – Bárokban és mulatókban lebzsel… Ezt nevezi maga életnek? Maga egyáltalán nem tiszteli az életet!

– Csak a sajátomat nem, uram! – emelte fel a hangját Fabian, és dühösen az asztalra csapott. – De ezt maga úgysem érti, és nincs is hozzá köze! Nem mindenkibe szorult annyi ízléstelenség, hogy gépírókisasszonyokat fektessen az íróasztalra. Érti?

Fischer leült a székére, és sápadt arccal úgy tett, mintha írna. Breitkopf mindkét kezével a mellényébe kapaszkodott, nyilvánvalóan attól tartott, hogy a dühtől szétnyílik a sebe.

– Majd még beszélünk – vetette oda, megfordult, és megpróbálta föltépni az ajtót. De az ajtó nem nyílt. Rángatni kezdte. A feje vörösben játszott. Az abgangot elfuserálta.

– Be van reteszelve – emlékeztette Fabian. – Maga reteszelte be, a vakbél miatt.

Az igazgató bólintott, a feje még vörösebb lett, elhúzta a reteszt, föltépte az ajtót, kilépett rajta, majd becsapta.

– Itt remegnek a falak – észrevételezte Fabian, és figyelmét ismételten a kölni dómnak és a mellé állított cigarettának szentelte.

Fischer így utólag összecsapta a feje felett a kezét, és felkiáltott:

– Ember, ez felért egy felségsértéssel! Korábban ezért lecsukták volna.

– Ma viszont kicsuknak.

– Na de ezt maga most megelőzte. Biztosan jól megijedt, hogy ha kirúgja magát, akkor maga meg mindenkinek elmondja, hogy hanyatt dönti a lányokat az irodából. Azt hittem, ott helyben megüti a guta. Hogy maga milyen egy pimasz fráter! De mihez kezd, ha történetesen mégis kirúgja?

– Gondolja, hogy konfirmandus korom óta mást sem csináltam, csak jó reklámot rossz cigarettáknak? Ha repülök, majd keresek valami mást. Eggyel több vagy kevesebb szakma, igazán nem számít.

– Mondjon magáról valamit – kérte Fischer.

– Hát, az infláció idején egy részvénytársaság megbízásából tőzsdei papírokat kezeltem. Naponta kétszer ki kellett számolnom a papírjaik valós értékét. Hogy tudják, mekkora a tőkéjük.

– Na és aztán?

– Aztán egy kis valutáért vásároltam egy zöldségboltot.

– Miért éppen zöldségboltot?

– Mert éheztünk! A kirakat fölött az állt, hogy „Doktor Fabian csemegekereskedése”. Hajnalban, vaksötétben egy rozoga kézikocsival jártunk ki a vásárcsarnokba.

Fischer fölállt.

– Micsoda? Maga még doktor is?

– Abban az évben doktoráltam, amikor fölvettek címírónak a vásárigazgatósághoz.

– És miről írta a disszertációját?

– Az volt a címe, hogy „Dadogott-e Heinrich von Kleist?” Eredetileg azt akartam bebizonyítani a stílusjegyek vizsgálatával, hogy Hans Sachs lúdtalpas volt. De az anyaggyűjtés nagyon elhúzódott. Na most már elég. Inkább menjen verselni!

Fabian elhallgatott, és föl-alá járkált a plakát előtt. Fischer kíváncsian sandított felé. De nem merte újrakezdeni a beszélgetést. Nagy sóhajjal megfordult a székén, és feljegyzett rímeit mustrálta. Úgy döntött, hogy a füstöl nála a nyüstölre rímel a legszebben, kisimította az előtte fehérlő papírlapot, és az ihletben bízva behunyta a szemét.

Ekkor azonban megcsörrent a telefon. Felvette, és beleszólt:

– Igen. Itt van. Egy pillanat. Doktor Fabian máris jön. – Fabiannak pedig azt mondta: – Labude barátja az.

Fabian átvette a kagylót.

– Szervusz, Labude, mi újság?

– Mióta doktoroznak téged ezek a dohánygyári szivarok? – kérdezte a barátja.

– Eljárt a szám.

– Úgy kell neked. Át tudsz ma ugrani hozzám?

– Át.

– A kettes számú lakásba. Szervusz!

– Szervusz, Labude!

Fabian letette a kagylót. Fischer megragadta a karját.

– Ez a Labude mégiscsak a barátja. Tulajdonképpen miért nem szólítja a keresztnevén?

– Mert nincs keresztneve – felelte Fabian. – Annak idején a szülei elfelejtettek adni neki.

– Egyáltalán nincs keresztneve?

– Képzelje, nincs! Évek óta szeretne egyet utólag. De a rendőrség nem engedi.

– Maga csak ugrat – csattant föl Fischer.

Fabian elismerően megveregette kollégája vállát:

– Nahát, hogy magának semmi sem kerüli el a figyelmét!

NEGYEDIK FEJEZET

Hohlfeldné kíváncsi – Egy szobaúr Descartes-ot olvas – A felháborodott autóbusz

Ahogy késő délután belépett a szobájába – havi nyolcvan márka, reggeli kávéval, de a villanyért külön kellett fizetni –, az asztalon ott találta anyja levelét. Fürödni nem tudott. Elfogyott a meleg víz. Csak megmosakodott, fehérneműt cserélt, fölvette szürke öltönyét, és átfutotta az újságot. Tizenhat éves leány letartóztatásban. Fiatalkorúakból szervezett bűnbandát, amelynek tagjait lopásra biztatta, mind a tíz fiúval lefeküdt, és mindegyiküket megfertőzte. Egy hete a banda két tagja az ágyában megfojtott egy észak-berlini órást. A tizenhat éves Olga meztelenül feküdt mellette, és minden eshetőségre készen egy konyhabárdot is keze ügyében tartott. A férfi ötvenéves volt, a környék lányai közül sokan ismerték, megfordultak az ágyában, a férfi pedig meztelen fotográfiákat készített róluk. A fényképeket lefoglalták. A nyomozók egy selyem fehérneművel, harisnyakötőkkel és harisnyákkal teli szekrényre is bukkantak. Olga este, egy órával a gyilkosság előtt engedte be a barátait. Ennyi időre volt szükség, hogy az órásmester, akinek az arcát a párnába nyomták, megfulladjon. Aztán elrabolták a pénzét és a lakása különböző pontjain elrejtett ékszereket. Egyébként, közölte a rendőrség, a lány terhes, terhességének ötödik hónapjában jár. Az elkövetők beismerték tettüket. Megbánást egyikük sem tanúsított.

Fabian a papírkosárba dobta az újságot, fogta anyja levelét, és az ablakhoz ült. Az utca zaja úgy dobolt az üvegen, mint a zuhogó eső. A harmadik emeleten valaki zongorán gyakorolt. A szomszédban a rátarti, öreg főkönyvelő ordított a feleségével. Fabian fölnyitotta a borítékot, és olvasni kezdte a levelet:

„Drága kisfiam!

Először is, hogy megnyugtassalak, az orvos azt mondja, nincs komoly baj. Valószínűleg csak a nyirokmirigyeim rendetlenkednek. Idősebb embereknél gyakran előfordul. Szóval miattam ne aggódj. Először szörnyen ideges voltam tőle. De az öreg Lehmann majd rendbe hoz. Tegnap kimentem egy kicsit sétálni a palotakertbe. A hattyúknak kikeltek a fiókáik. A Park Caféban van képük hetven pfenniget elkérni egy csésze kávéért, kész rablás.

Hála istennek, túl vagyunk a nagymosáson. Frau Hase az utolsó pillanatban lemondta. Valami vérömlenyről beszélt. De egyedül is elboldogultam. Holnap reggel föladom neked a dobozt a postán. Vigyázz rá, és szorosabban kösd be, mint legutóbb. Útközben könnyen eltűnhet belőle ez-az. Itt ül az ölemben a cica, az előbb evett egy darab csirkenyakat, és most nem hagy írni, bökdös a fejével. Ha még egyszer pénzt teszel a borítékba, mint a múlt héten, letépem a füled. Mi kijövünk abból, amink van, neked is szükséged van a pénzre.

Komolyan örömödet leled abban, hogy cigarettákat reklámozol? Nagyon tetszenek az újságkivágatok, amiket küldtél. Thomasné sopánkodott egy sort, hogy miért ilyesmiket írsz. De én azt mondtam neki, hogy nem te tehetsz róla. Manapság aki nem akar éhen halni, márpedig ki akarna, nem várhatja tétlenül, hogy az ölébe hulljon a szerencse. És azt is megmondtam neki, hogy ez csak átmeneti megoldás.

Apádnak többnyire akad valami kis munkája. Viszont valami baj lehet a gerincével. Egészen görnyedten jár. Martha néni hozott tegnap a kertből egy tucat tojást. A tyúkjai szorgalmasan tojnak. Igazán jó testvér. Csak ne lenne olyan sok baj az urával.

Édes kisfiam, olyan jó volna, ha egyszer megint haza tudnál jönni. Legutóbb húsvétkor voltál itthon. Hogy repül az idő. Az embernek így van is gyereke, meg nincs is. Alig van néhány nap az évben, amikor látjuk egymást. Legszívesebben most rögtön vonatra ülnék, és elmennék Hozzád. Milyen jó volt régen. Lefekvés előtt majd minden este végignézem a képeket és a képeslapokat. Emlékszel még, amikor csak úgy fogtuk a hátizsákot, és nekiindultunk? Egyszer egy egész pfenniggel a zsebünkben jöttünk haza. Most is nevetnem kell, ha eszembe jut.

Hát minden jót, drága kisfiam. Karácsony előtt már nemigen látjuk egymást. Még mindig olyan későn szoktál lefeküdni? Üdvözlöm Labudét. És mondd meg neki, hogy vigyázzon rád! Mit csinálnak a lányok? Vigyázz magadra! Apád is üdvözöl. Ezerszer csókol: anyád.”

Fabian visszacsúsztatta a levelet a borítékba, és lenézett az utcára. Tulajdonképpen miért is ül itt, ebben az istenverte, idegen szobában, özvegy Hohlfeldnénál, aki azelőtt nem volt rászorulva, hogy albérlőket tartson? Miért nincs otthon, az anyjánál? Mi dolga itt, ebben a városban, ebben az eszelős építőkocka-dobozban? Miért kell mesterkélt szavakkal ostoba mondatokat kitalálnia, hogy az emberiség több cigarettát szívjon, mint korábban? Végeredményben Európa pusztulását ott is kivárhatná, ahol született. Mi haszna abból, hogy azt képzeli, a földgolyó csak addig forog, amíg ő figyeli? Hát nem egy vicc, hogy úgy érzi: jelen kell lennie? Más embereknek foglalkozásuk, állásuk van, viszik valamire, megnősülnek, a feleségük gyermekeket szül nekik, és meggyőződésük, hogy ez az élet lényege. Neki pedig az a sors jut, ráadásul önként vállalva, hogy a kerítés mögött állva néző legyen, és fokozatosan kétségbeessen. Európában nagyszünet van. A tanároknak nyomuk veszett. Az órarend eltűnt. A vén kontinens nem éri el az osztály elé kitűzött célt. Egyetlen osztály célját sem!

Kopogtak, és a főbérlőnő, Hohlfeldné lépett a szobába:

– Bocsánat, azt hittem, még nincs itthon. – Közelebb lépett. – Hallotta, hogy mekkora rumlit csapott Tröger úr a szobájában? Már megint nőket hozott fel. És hogy néz ki a heverője! Ha ez még egyszer előfordul, kidobom. Mit gondol majd az új albérlőnőm a szomszéd szobában?

– Ha még mindig a gólyában hisz, akkor menthetetlen.

– De Fabian úr, az én lakásom mégsem valami garniszálló!

– Nagyságos asszonyom, köztudomású, hogy egy bizonyos kor fölött az embereknek olyan szükségleteik támadnak, amelyek szöges ellentétben állnak a főbérlőnők erkölcsről vallott felfogásával.

Hohlfeldné elvesztette a türelmét.

– De hát legalább két nő volt nála!