© Csigó Katalin, 2023
© Jaffa Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva!

Borítóterv Skrapits Borka
Szerkesztő Detre Zsuzsa
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 815 0
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A regényben szereplő karakterek kitalált személyek, a történet valósággal való bárminemű egyezése pusztán a véletlen műve.
Kivéve ott, ahol nem az.
Ott szándékos.

1.

Eszter már második hete ült bezárkózva a nyaralóban. És már második éve. Vagy harmadik. Nem emlékezett pontosan. „Ugyanaz a napi rutin, minden áldott nap” – gondolta. „Áldott nap? Mit jelenet ez a szó?” – tűnődött. Tegnap átment a túlpartra komppal, kifejezett szorongással járt az út. Maga sem tudta, miért. Ennyit jelentene a rutin megszakítása? Eszébe jutott, amit egyszer Péter mondott neki: „Szeretem az apró dolgaidat, annyira hozzád tartoznak.” Megnyugodott. Vannak tehát apró dolgai. Csak nincs vele akkora baj. Folytatta a rutint. Reggel korai kelés, úszás, ha sajognak is az ízületek. Csak embert ne kelljen még látnia a parton, minél korábban igyekezett kimenni. Aztán reggeli, mindig ugyanaz, sonka, sajt, fél liter tea, pár szem keksz. Aztán gyakorlás délelőtt, a munka egyben tart alapon. Mindig jó volt belezuhannia a zenébe. Ugyanazt a darabot játszotta mindennap a csellón. Valahogyan egyre több részlet emelkedett elő a darabból. Ezt érezte, valahányszor a hangszerét megszólaltatta. Ugyanazt gyakorolta. Nem tudott volna új dallamot elindítani, ezt is érezte. Alá kellett merülnie egy másik világba, ahol önmaga eltűnését érzékelhette. Szerette érezni önmaga eltűnését. A gyakorlás után ebéd, majd szunyókálás, majd olvasás. Majd lehet várni az estét, amikor végre aludni mehet. De a komp kizökkentette a rutinjából. A révnél a pénztáros megkérdezte tőle: „Egyedül?” „Mindig” – válaszolta. Megdöbbent a saját válaszán. Nézte a családokat a kompon, mindenki valakivel, valaki gyerekével vagy valaki társával, csak ő ült egyedül az autóban. Kiszállt a kocsijából. Odaállt a korláthoz, nézte a víz fodrozódását. Próbált kapcsolódni valamilyen érzékelhető, jelenlévőséghez. Egy férfi eléállt a korlátnál, egészen közel állt elé, rálépett a lábára, hátra kellett húzódnia. „Mintha láthatatlan lennék – gondolta –, engem senki sem érzékel.”

Felkavarodtak benne az emlékek, amiket nagy erővel igyekezett elfojtani, vagy még inkább elrejteni. Leginkább önmaga elől.

Elkezdett emlékezni.

– Most már ennie kell valamit – mondta Alexander, és letett Marion elé egy tál ételt a Sorbonne étkezőjében.

Marion zavarba jött, úgy érezte, elpirul. Zavarta, hogy a kollégái látják ezt, hogy Alexander is látja ezt, és zavarta, hogy látszik az is, mennyire szokatlan számára egy ilyen gesztus. A férje csak mondta, hogy majd főzni fog neki, és figyelni fog az étrendjére, de végül nem tette. Elfelejtődött ez is. Mint ahogyan az is, hogy bevigye őt a kórházba, pedig csak ezt az egyet kérte tőle. Hogy keljen fel és vigye be a kórházba. Daganatot kerestek megint. Csontsoványra fogyott.

– Gondoltunk önre mindannyian, és vártuk, hogy visszajöjjön – mosolygott rá Alexander. Marion érzékelte a férfi mosolyát, és csak nézte a férfi szemét, nézte a melegséget a tekintetében. És érzékelte önnön erőtlenségét, a teste meggyötört kínját, fáradtságát, talán félelmét. Ahogyan a test félt, az elme igyekezett szabaddá válni. Ült az egyetemi étkezdében a kollégái között, és próbált valamilyen jelenlévőségbe kapaszkodni. Máshol járt még. Belül járt önmagában, a legbelsőbb rétegeiben, ahová ez a daganat vitte őt. Körülötte tanítványok, kollégák beszélgettek, zajlott az egyetem megszokott élete, nyüzsgése, történései. Marion messziről érzékelte a hangokat, zajokat. Nézte az étkező faburkolatú falait, a sötét tónusú bútorokat, szinte érezte a nehéz asztalok súlyát, a fa tömörségét, ahogyan ujjai játszottak az ebédlőasztal erezetével. Végigsimított egy erezeten, ujjával követte a kanyargást. Csak vitte ez a vonal a fa rétegeinek mélyébe, és a teste mélyébe. Alexander mozdulata kizökkentette ebből a befelé figyelésből. A férfi gesztusa. Ahogy letette elé az ételt. Egy pillanatra mintha kivilágosodott volna az étkező, máshogy érkeztek a fények. A férfi meleg tekintete valóságosnak és jelenvalónak tűnt. Nem tudta megtartani a kapcsolódást ehhez a tekintethez. Felvillantak a fények, aztán újra elhomályosodott minden. Marion lehajtotta a fejét. Nem bírta megenni azt, amit Alexander elé tett. Milyen különös az emlékezet. Pontosan emlékezett az ételre, Alexander mozdulatára, a saját mozdulataira, még arra is, hogy milyen ruhát viselt a férfi. És az csak most jutott eszébe, hogy nem bírta megenni az ételt.

„Különös – gondolta –, a testem bekapcsolt, a sejtjeim reagálni kezdtek Alexander mozdulatára, mintha lassan elkezdték volna elhinni, hogy élnek, és nem fognak elpusztulni.” Bekapcsolt és ki is kapcsolt egyszerre. A test nem tudta a gondoskodást elfogadni, annyira szokatlan volt ez számára. Nem tudta elfogadni az ételt. Ahhoz előbb egymást kellett megenniük.

T.: Kérem, mondja el, mik a tünetei, panaszai, mi miatt jött terápiába, mit vár a kezeléstől, és jelenleg milyen állapotban, milyen helyzetben van. (A szokásos kérdéseket teszem fel, ahogyan mindig egy új páciensnél. De az, amit Eszteren érzékelek, ezen a nőn, aki belép az ajtón, kicsit eltér a megszokottól. Azt látom, hogy nagyon határozottak a léptei, ahogyan végigmegy a szobán, a mozdulatai, ahogyan leül a székre, ahogyan rám néz. A tekintete nyílt, mégis vegyes érzéseket látok benne, egyszerre megnyerő és szomorú. Kíváncsivá tesz. Várom, hogy mit fog mondani, hogy ki ő, kit fogok találni e mögött a tekintet mögött. Talán a léptei keménysége az, ami más, mint amit megszoktam azoknál a pácienseknél, akik először járnak nálam. Keményen és hangsúlyosan koppannak a léptei. Nem lehet figyelmen kívül hagyni azt, ahogyan végigmegy az előszobán. Elmosolyodom magamban: persze hogy nem lehet figyelmen kívül hagyni, olyanok a léptei, mint a csellójátéka. Magával ragadó és szuggesztív. A bejelentkező e-mailjében felismertem a nevét, azon tűnődtem, mikor is hallottam őt utoljára játszani, és hogyan hatott rám, amikor hallottam a csellójátékát. Felidéződik bennem egy kép és egy érzés, ahogyan a játékát hallgattam. Nyilván kell, vagy lehet, hogy kell majd arról beszélnem vele, hogy tudom, ki ő, voltam a hangversenyein, de lehet, hogy nem lesz erre szükség. Majd meglátjuk. Egyelőre nem döntök el semmit.)

P.: Azért jöttem, hogy jobban rálássak a saját belső ambivalenciáimra és működésemre, és közben az egyre súlyosbodó tüneteim – alvászavar, étvágytalanság, fogyás, erőtlenség, feszültség és szorongás – oldódhassanak. Jelenleg egy nehéz élethelyzetben vagyok, a házasságom romokban, úgy érzem, alig van közünk egymáshoz a férjemmel, a férfi pedig, akit szeretek, elhagyott, nem engem választott.

T.: A tüneteit értem, részletesen leírta. (Rácsodálkozom, hogy milyen profin, hosszan és érzékletesen beszél a tüneteiről. Vajon miért van ez így? Elgondolkodtat, ki lehet ez a nő, miért ilyen összeszedett. Vagy csak látszólag ennyire összeszedett?) De még nem látom át az élethelyzetét, az élete kereteit. Jól értem, hogy házasságban él, és elhagyta a szerelme, aki nem a férje, hanem egy másik férfi? (Tisztázó kérdést próbálok feltenni, hogy értsem, miben is van Eszter. De ahogy kimondom ezt a kérdést, azonnal visszakozom is magamban, talán túl korai még ellentmondásokat keresni, túl korai ez a direkt tisztázó kérdés. Azon töprengek, mitől van ez a sürgetettség bennem, hogy már a második mondatommal olyasmit kérdezek, amivel – úgy érzem valamibe bele is trafálok, és talán túl korán történik mindez. Mintha nem hagynék elég időt ennek a nőnek, hogy elmondhassa, mi is történik vele. De úgy érzem, fontos az, amit érzek: valamilyen nyomást érzek magamban egy aktivitásra. Talán belőle jön ez a nyomás? Talán ezért reagálok ilyen erős aktivitással?)

P.: (kissé zavartan) Igen, persze értem, mire céloz. Valóban, nem váltam még el, noha a férjem az én nyomásomra külön költözött, majd utazgatott, de most hazajött. A férfi meg, akit szeretek, vagy már nem is tudom, hogy szerethetem-e még egyáltalán, vagy nem tudom, most erre mit lehet mondani, nem tudja a családját elhagyni. Értem, miért. Tényleg értem. Az történt, hogy ezt együtt beszéltük meg, és azóta is kapcsolatban vagyunk, beszélünk egymással legalábbis. Na és igen, most két hete még volt szexuális együttlétünk is. De egyébként nem vagyunk együtt.

T.: Még most sem értem egészen tisztán a helyzetét: ön ambivalenciáról beszél. Mit ért ezalatt? Hol érzi, hogy ambivalencia van? Ha jól értem, elküldte a férjét, hogy a szerelmével lehessen, együtt is voltak, ahogy mondja, még két héttel ezelőtt is, pedig a férfi jelezte, hogy ő más döntést hozott. Maga ezt elfogadta, ha nem tévedek. Hol itt az ambivalencia?

P.: (zavartan hallgat) Értem, nem is tudom… (könnyezni kezd)

T.: (Azt érzem, ismét talán túlzóan konfrontálom, meg is jelenik az elhárítás… mazochista pozíciót vesz fel, ennek érdemes lesz majd az előzményeit firtatni. De aztán arra gondolok: egyelőre maradjunk az „itt és most”-ban, nézzük meg, vissza tud-e térni a funkcionalitásba a páciens. Próbálom magamat is visszatéríteni az „itt és most” gondolkodásba.) Ön mit tesz most, hogy olyan irányba alakuljon az élethelyzete, amilyen irányba azt szeretné alakítani? Tud tenni valamit ezért? Képes tenni valamit? Hogy érzi ezt? Mit érez, és mit tesz? Vagy úgy érzi, és úgy tapasztalja, hogy a férfiak döntenek maga helyett – elutaznak, elhagyják, visszajönnek, önt választják, majd mást választanak. Hogy érzi, hogy van ez most? (Feltűnő, hogy mennyire másként vagyok aktív, mint általában szoktam aktív lenni egy első interjún. Ismét konfrontálom. Itt ül velem szemben egy összetört nő. Vagy csak annak látszik? És ahelyett, hogy érteném, megpróbálnám megérteni, mi hozta ide, és mi is van teljességében vele, rögtön konfrontálom. Nem szoktam így reagálni, ez nagyon elgondolkodtat.)

P.: (felemeli a tekintetét, és tisztán beszél, a sírást abbahagyva) A hétvégét azzal töltöttem, hogy megpróbáljak kilépni ebből a mazochista és dependens vagy önfeladó üzemmódból. Nagyon elegem van már ebből! Megint szabad és felnőtt, stabil nőnek szeretném érezni magamat. Mint régen. Így arra jutottam, hogy mozdulnom kell. Lakásokat, albérleteket néztem, egyet találtam is, ahol el tudom képzelni magam. Ma újra elmentem megnézni a lakást, kértem a tulajdonosokat, hogy hadd töltsek még ott egy kis időt. Hosszan üldögéltem abban a lakásban. Az ártárgyalás nem úgy alakult, ahogyan én szerettem volna, ebben sosem voltam jó. Holnapig van időm dönteni.

T.: Tehát már valójában döntött.

P.: Na ez az. Döntök, majd külső vagy belső körülmények megbénítják a döntést. És egyre erősödő, ezért egyre elviselhetetlenebb a belső nyomás a döntésre.

T.: (Jó, oké, fogja a jelzéseimet, tovább viszi azokat, és konstruktívan reagál. Megpróbálok megint a hárításaira koncentrálni.) Mit gondol, mi gátolja abban, hogy szabad legyen a döntéseiben?

P.: (rövid hallgatás után) A bűntudat, azt hiszem. A férjemmel szemben azért van bűntudatom, mert kudarcot vallottam ebben a házasságban, és rosszat okozok neki azzal, hogy elhagyom. Hogy nem ez volt a terv. Nem az volt a terv, hogy tönkreteszem a házasságunkat. Nem ez volt a megállapodásunk, nem erre szerződtünk egymással. A szeretett férfival szemben pedig azért érzek bűntudatot, mert tudom, bármit teszek, az talán nem azt segíti, hogy elengedjen engem. Abban kellene segítenem, hogy el tudjon engedni engem. Ha szeretem, ezt kellene tennem.

T.: Nem egészen értem ezt az utóbbi mondatát… Én arra kérdeztem rá, hogy önben mi okoz gátat, és előzőleg is az ön érzéseit kérdeztem a helyzettel kapcsolatban, de most a férfiak szempontjairól kezdett el beszélni. És arról, hogy a szeretet az elengedést jelenti. De mik az ön szempontjai?

P.: (kifakad) De miért nem érti meg senki sem, hogy én nem akarok destruktív lenni ebben a helyzetben?! Mindenki ezzel vádol. Hogy hogyan okozok bajt azzal, hogy csábítok, mert összezavarom a másik tudatát, meg nem tartok énhatárt, meg egyáltalán nem vagyok racionális, és reális, és nem értem meg, amit már ötvenmilliószor elmondtak nekem! Hogy mik a keretek, és mi a realitás. Ja, és kurva fárasztó velem mindez újra és újra. (ismét sírni kezd)

T.: (Az az érzésem, hogy nem velem beszél most… Vajon kinek a mondatait hallgatom?) Nehéz lehet, hogyha destruktívnak, irracionálisnak és fárasztónak kell éreznie magát. Fontos megérteni, hogy mi vagy ki készteti arra, hogy ezt érezze. Nem biztos, hogy most tudunk erről beszélni, de azt gondolom, fogunk majd erről beszélni. Most inkább csak azt kérdezném: ön mit érez valójában? (Meg akarom azt próbálni, hogy képes-e különválasztani azt, ami valóban a saját érzése, és azt, ami „belékerült” érzés.)

P.: Önmagammal kapcsolatban azt érzem, hogy nem vagyok elég erős és domináns, hiába tűnök annak… És nem bízom magamban, hogy képes vagyok ezt egyedül megoldani. A szeretett férfival kapcsolatban pedig azt érzem, hogy bárcsak fogná még a kezem, hogy ezt együtt oldjuk meg. Tudom, hogy ez hiábavaló vágy. Ugyan azt mondtuk ki egymásnak, hogy együtt csináljuk végig ezt, de ez nem lehetséges. De nagyon szerettem volna, hogy ez lehetséges legyen. És mintha ehhez ragaszkodnék foggal-körömmel. És emiatt haragszom magamra.

T.: Önmagára haragszik… És őrá?

P.: Nem, rá nem haragszom.

T.: Miért?

P.: Mert szeretem.

T.: (Már megint a szeretet ideájával jön… úgy érzem, továbbra is hárít.) Van, hogy az ember szeret is valakit, de haragszik is rá. Mit gondol, lehetséges ez?

P.: Persze tudom, hogy lehetséges, általában. De szeretném, ha végre ön is értené, én hogyan érzek, mit érzek! Én tényleg értem, hogy miért ez a döntés született. Nem lehetett másként dönteni. Hiába szerettem volna. De attól még én szeretem őt ugyanúgy. Tovább szeretem.

T.: (Milyen érdekes a hangszíne, ahogyan ezt mondja, kérlelhetetlen tónusban… tehát majd az áttételben, a velem való kapcsolatában lényeges lesz a harag és agresszió. Vajon hogyan, milyen formában fog ez megjelenni? Erre majd figyelnem kell, próbálom rögzíteni ezt a benyomásomat is.) Csak hogy tisztázzam, hogy jól értem-e: ön tehát elfogadja, hogy a szerelme, az a férfi nem önt választotta, empatizál vele, megérti és szeretni tudja őt továbbra is, de eközben fájdalmat érez, elhagyatottságot és egyedüllétet. Ezt azonban már kizárólag a saját érzésének tartja, és úgy érzi, ön felelős mindezért, és önnek is kell változtatnia mindezen, ha jobban akar lenni.

P.: Hát persze. Miért, nem így van? (elmosolyodik)

T.: Azt érzékelem, hogy erősen védekezik az ellen, hogy haragot éljen át, erősen moralizál, és erősen védi a szerelmi érzése tisztaságát. Ezt talán érdemes lenne alaposabban átgondolnunk majd. Hol is van az ön szerepe mindebben valójában? Milyen megoldásokkal próbálkozott, és ebből mit jelzett a két férfi felé? És mit is vár tőlük most, és mit várt tőlük korábban, és mi mindent érzett azzal kapcsolatban, amit várt, vagy amit átél most. És mit várt és vár saját magától, és ezzel kapcsolatban mi mindent érez. Azt látom, hogy hajlamos valahova az éteri ködbe helyezni ezeket a kérdéseket. (elmosolyodom én is)

P.: Értem. (nevet) Igen. Van bennem egy infantilis, vágyteli rész, ami ideális, harmonikus és idilli megoldást keres. Tehát legyen mindenki boldog, a férjem is, és a másik férfi felesége is, lehetőleg valaki mással. (nevet) Mi pedig hadd kezdjünk el végre együtt megélni mindent, amiről csak álmodtunk. Erre vágyom. És igen, a valóság az – amit higgye el, felfogok, még ha hárítom is mint az istennyila –, hogy a férjem valahogy, bárhogy velem akar lenni, csak maradjak a házasságban… rémisztő differenciálatlanság. A szerelmem pedig konszolidálta a házasságát, ahol testi kapcsolatba is visszatért a feleségéhez. Megüt, ha erre gondolok… Egyszerűen megüt. Azt hiszem, ez a realitás, amit fel kell fognom.

T.: És hogy halad mindebben? Úgy értem, milyen ez most önnek, ahogyan így kimondta ezt előttem? (Most megérzem, hogy talán szövetségben vagyunk vagy lehetünk Eszterrel, és a szövetségünk teherbíró lesz.)

P.: Kurvára fáj… Elbaszottnak érzem az egészet. Minek vagyok benne ebben a házasságban? De minek költözzek el, ha a szerelmem nem lesz velem? Persze lehet, hogy egyszer majd azt fogom érezni, hogy egyedül is jobb lenni, mint így benne ragadni ebbe a helyzetbe. Csak holnap mégiscsak választ kell adnom, hogy kiveszem-e azt a lakást. Majd megálmodom, remélem.

T.: Azt mondta, hosszan üldögélt abban a lakásban…

P.: Igen. Nagyon furcsa helyzet volt. Régóta nem tapasztaltam olyan emberi odafordulást, mint amilyet attól az idős pártól kaptam, akiké a lakás volt. Két vadidegen, és valahogyan ráéreztek, miben vagyok. A néni egyszer csak azt mondta nekem: „Édeském, maradjon csak, ameddig akar. Üldögéljen itt. Szerintem ráfér ez magára.” És tényleg így volt. Üldögéltem ott, rég nem voltam úgy, hogy egy kicsit el tudjak csendesedni. És ezt két idegen adta meg nekem…

T.: (Hihetetlen szomorúságot érzek a hangjában. Látom magam előtt a jelenetet, amiről beszél, és azt a magányt, amit ott átélhetett. Csendben vagyok.) …

P.: Azt hiszem, az a bajom igazán, hogy nem egyedül akarok lenni. Olyan szerelmet éltem át, amire vágytam, és nagyon nehéz erről lemondani. Pedig törekszem rá, a férfiért, érte, hogy ne csábítsam, ne akarjam kihúzni őt a döntéséből, amit meghozott, de újra és újra azzal szembesülök, hogy de, csábítom. Mert érezni akarom még őt, érezni akarom, hogy reagál és szeret. Hogy ez az egész nem csak illúzió volt. Hogy nem csak illúzió volt a mi történetünk. Mert abba belehalok.

T.: (Kissé tanácstalanná válok ezen a ponton. Érzem, hogy hiteles, ahogy a szerelméről beszél, arról, hogy mit érez, de valahogyan ezek a felfokozott mondatok… – a férfiért hozott áldozat – nagyon eltöprengek ezen. És ez a „belehalok”… Vajon mit ért ezalatt?) Muszáj feltennem ezen a ponton ezt a kérdést: a „belehalok” alatt azt érti, hogy szándékában áll önmagának ártani?

P.: Nem, nem áll szándékomban. Ne aggódjon emiatt. Az valóban elönt vagy elural mint érzés, hogy mi értelme, hogyan van tovább értelme az életemnek. De ez inkább úgy merül fel bennem, hogy ha szerettem, ha odaadtam önmagamat, akkor, ha ez az ára, az, hogy elhagynak, akkor mi értelme szeretni. Tudom, rémesen hangzik, én sem így gondolom általában, de vannak pillanatok, amikor igen, ezt érzem. Én képes vagyok belehalni a szerelembe és annak elvesztésébe. Biztosan érzem, hogy már haltam bele ilyesmibe, akár ővele, az előző életünkben, valahogyan meghaltam. Mintha lett volna már olyan, hogy nem lehettünk együtt, és ezt akarom most jóvátenni vagy pótolni, mert ez akkor is mindkettőnknek elviselhetetlen fájdalmat okozott. Mintha megszakadt volna már a mi szerelmünk, egy előző életben sem tudtuk átélni, ezért ilyen elemien erős ez.

T.: (Ajjaj, nagyon messzire eltávolodunk a realitástól és az érzéseitől, nagyon éteri dimenziókba, ismét eltűnődöm, hogy ki is ez a nő, és mennyire fogunk tudni együtt dolgozni vajon, képes leszek-e követni őt, a gondolatait, abba a másik dimenzióba, ahova most elcsatangolt…)

P.: Látom, kétkedve néz rám… Nem vagyok őrült, és ezoterikus sem. Az, hogy a sorsunkat korábbi életek, a korábbi életeink is befolyásolhatják, számomra elfogadott, de tudom, hogy itt nem ez a munkaterületünk, csak azt akartam, hogy tudja, van egy ilyen gondolati szál is bennem. De értem, hogy itt most az lesz a feladat, hogy arról beszéljünk, ami a realitás, és ami az én vágyam, hogyan és hol ütköznek ezek össze bennem, és azt hogyan viselem. És látom már, hogy szembesíteni fog azzal, amit torzítok vagy elfedek, hogy védjem magamat. Látja, készültem abból, hogy mi a pszichoanalízis… (elmosolyodik)

T.: (Oké, akkor nem pszichotikus… én is elmosolyodom magamban… érzékelem, hogy visszatért a közös munkamódhoz, ezt jó jelnek veszem. Kimondatlanul is érzékelte, hogy mire várok választ tőle. Ez a működése is kíváncsivá tesz.) Oda térnék vissza, hogy akkor most mit gondol, kivel is van dolga önnek valójában ebben a terápiában? A férjével vagy a szerelmével?

P.: A férjemmel nyilvánvalóan.

T.: Biztos ebben?

P.: Nem. (elneveti magát) A szerelmemmel van igazából lelki feladatom, és azt hiszem, erre törekszünk is mind a ketten, hogy az egymás iránti érzéseinket megmunkáljuk, és a lehető legkorrektebben tisztázzuk.

T.: (Hát ez a szó: „legkorrektebben”, nagyon felkorbácsolja az indulataimat… micsoda szó ez… az éteri dimenziók után pláne. „Legkorrektebben”… magamban ízlelgetem ezt a számomra idegenül, bántón idegenül és irritálón, idegesítőn csengő szót.) Nos… szokatlannak érzem, hogy a „legkorrektebben” kifejezést használta, ez sokféle gondolatot és érzést vált ki bennem. Folytassuk innen legközelebb.

Marion levele Alexandernek.

Párizs, 1922. október 15.

Ne félj. Nincs semmi baj, és nincs dráma.

Bennem fogalmazódik egy döntés. A mai sok-sok töredék, a korábbi beszélgetések, ez a kép, amit ma küldtél, a hitbéli elvek végiggondolása lassan választ hoz.

Kezdettől tudom, hogy mit érzek irántad. És kezdettől tudom azt is, hogy ez mit jelent. A realitást azt nem tudom, nem tudtam feltétlenül, ez csak az utóbbi napokban, hetekben lett egyre erősebb.

A szerelemről azt gondolom, hogy tápláló, fényt hozó, minden lény javára váló csodálatos egyesülés. Az a szerelem, amikor ez történik. Az a szerelem, amikor mások is fürdeni akarnak a szerelmesek közelségében, mert ez fényt áraszt minden lény számára.

A szerelem nem lehet az Isten országából kizáró érzés, nem lehet a lelki üdv akadálya, nem lehet tisztességtelen, hazug, hamis, lopottidő-érzés, -élmény. Nem lehet romboló, családi rendszert felbolygató, változásra kényszerítő, fejlődést akadályozó negatív erő. A szerelem nem választhat el szerettektől, felelősségtől, családtól, gyerektől. Gyerektől nem választhat el. Nem hozhat félelmet, zavart, szomorúságot. Nem hozhat veszteséget. Nem hozhat törést. Nem lehet házasságtörés a szerelem valódi-igaz formája.

Ez a birtokló szerelem sajátja (használhatnék más jelzőt is).

A feltétel nélküli szerelem (használhatnám az égi szerelem kifejezést is) másmilyen. Kiáradó, szabadságot adó, tápláló, fényt adó és fényt hozó. A legmagasabb szintű megvalósulás. Én ezt az elvet vallom. A szívemben ez van. Az imádságaimban is ez van. Leborulok a szerelem előtt. Igazán leborulok, és imáimba foglalom ezt a megtapasztalást.

A szerelmem irántad feltétel nélküli. Egy feltételekhez kötött világban. Azok között a feltételek között, ahol ez elválasztást, birtoklást, törést hoz, szenvedéssé válik mások számára.

Az én érzésem nem ez. Az én szándékom nem ez. A szívemben nem ez van.

Szabadságot és fényt szeretnék adni. A szerelmemben Veled a szabadság, az égi élmény, a transzcendencia, a földi jelenségeken való túlmutatást éltem meg. Az egyesüléseink pillanataiban minden sejtem örömtől rezgett, ahol úgy éreztem, igazán létezem, és ahol a megsemmisülés is egészen természetes volt.

Az a legmélyebb kívánságom, hogy boldog légy. Így egyszerűen.

Ahol abban a tükörben, amit a szerelmem jelent, a szabad és jelentőségteli önmagad láthatod meg.

Ennek a kívánságomnak a beteljesítésén fogok fáradozni, így készülj…

Itt vagyok. És itt leszek.

Veled.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Marcellus – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License