Donna Alward

Életre szóló utazás

Sandra Marton

Titkos záradék

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Donna Alward, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 755. eredeti címe: Summer Escape with the Tycoon

(Harlequin, Mills & Boon Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Sandra Marton, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 756. eredeti címe: The Spanish Prince’s Virgin Bride

(Harlequin, Mills & Boon Presents)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Kis Z. Margit

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 755. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-518-3

- Kép: Shutterstock

HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Donna Alward

Életre szóló utazás

1. FEJEZET

A legutolsó hely, ahol Molly Quinn ma este lenni akart, az a Merchant Seafarer Resort volt – ráadásul szűk koktélruhában, magas sarkú cipőben, amelyben tíz centiméterrel magasabbnak tűnt, viszont minden lábujján hólyagok lettek.

A kocsikulcsot a bőséges borravalóval együtt a parkolóőrnél hagyta, és vett még egy mély lélegzetet, mielőtt belépett a légkondicionált előcsarnokba.

Egy eskü alatt tett nyilatkozat miatt, amelyet hitelesítenie kellett, a munkanapja már reggel hétkor kezdődött. A fárasztó nap után átöltözött az irodában estére, és átverekedte magát a forgalmon, hogy időben odaérjen a nantucketi üdülőhelyre. Holnap délelőtt tíz órakor lesz az első bírósági tárgyalása, így az éjszaka közepén vissza kell mennie a városba.

Miért teszem ezt magammal?

Mollynak el kellett ismernie, hogy ez a hely viszont varázslatos. A tenger felé lejtő domboldallal és a fehér homokos strandjával a Seafarer egyfajta nantucketi nevezetesség volt: éppolyan lenyűgöző, mint amilyen időtlen, régóta a gazdagság és a luxus példaképe.

Mégis, Molly sokkal szívesebben ült volna mezítláb az erkélyén egy pohár rozéval, mint hogy tűsarkúban mutogassa magát egy exkluzív eseményen, bármennyire is divatos a szemérmetlenül drága dizájnercipője.

– Molly! Megcsináltad!

Ryan O’Neill tűnt fel hirtelen a semmiből, Armaniba öltözve, és olyan tartással, mintha övé lenne az üdülőhely. Magas, jóképű férfi volt, feltűnő kék szemével és gesztenyebarna hajának vöröses árnyalatával mindenhol magára vonta a figyelmet, ahol csak megjelent. Különösen az utóbbi időben, miután elvált egy színésznőcskétől, aki a szenzáció miatt most híresebb volt, mint valaha.

Ryannek volt pénze ebben a házasságban, és Molly mint a válóperes ügyvédje gondoskodott róla, hogy minél többet megtarthasson belőle.

Különben is, kedvelte őt, s végül barátságot kötöttek. Bár Ryan jelenleg lelki problémákkal küszködött, máskülönben kedves, vicces fickó volt. Mollynak nem volt szíve visszautasítani, amikor a férfi megkérte, hogy kísérje el egy vacsorával egybekötött jótékonysági árverésre. Ki akar egyedül menni ilyesmire? Ráadásul az asztalnál ülő vendégek páratlan száma is kínos lenne – különösen, ha valaki az egyik főszponzor.

– Ryan! – Mosolyogva nyújtotta felé a kezét, mire a férfi átölelte, magához húzta, és mindkét arcát megpuszilta.

– Köszönöm, hogy eljöttél. Nincs is annál rosszabb, mint egyedül végigülni egy ilyen estét – mondta a lánynak, és a szemét forgatta.

Molly felnevetett, és érezte, hogy a feszültsége elillan.

– Elnézést a késésért.

– Ó, a színjáték még csak most kezdődik. Szerezzek egy pohár bort?

– De csak egyet, ma este még vissza kell mennem a városba.

– Igaz, elfelejtettem – motyogta Ryan, és magától értetődően átkarolta a lány derekát. – A szállodában alvás nem a te stílusod. Szeretsz szabályokat alkotni, ugye? És ragaszkodsz is hozzájuk?

– Mindig. – Molly ügyesen kibújt a túlzottan bizalmas ölelésből, és sugárzó mosollyal kárpótolta vendéglátóját. – Amiért egyáltalán elfogadtam ezt a meghívást, hogy már nem vagy az ügyfelem, így én sem szegek meg semmilyen szabályt.

Ryan színpadias sóhajjal és csillogó szemmel rákacsintott.

– Még nem…

Molly elmosolyodott.

– Szép próbálkozás, de akkor sem maradok itt.

Ha tényleg elhitte volna, hogy a férfi közeledése több mint könnyed flörtölés, akkor ma este nem is lenne itt. De Ryan közel sem volt olyan laza a válással kapcsolatban, mint amilyennek tettette magát, és egy kis változatosság neki magának is jót tenne, gondolta Molly.

Ryan viszonozta a mosolyt, és az előcsarnokból a bálterembe vezette Mollyt, ahol a vacsora és az árverés zajlott az új rehabilitációs központ javára. Ez volt a második ok, amiért a lány nem tudott nemet mondani: Ryan bátyja huszonkét éves kora óta rehabilitációs programokban vett részt. Ráadásul a válás fő oka az volt, hogy Ryan felesége nagy mennyiségű fájdalomcsillapítót és stimulánsokat fogyasztott. Csúnya jelenetekre került sor férj és feleség között, és Molly komolyan elgondolkodott azon, vajon a nagylelkű honorárium kárpótolja-e a sok stresszért, ami őt is érte.

De szerencsére ez már a múlté.

A hatalmas bálterem a pazar kristálycsillárjaival lenyűgözően festett. Az asztalok elefántcsont- és aranyszínben pompáztak, a virágdíszek egzotikus illattal töltötték meg a termet. A meghívott vendégek fele már jelen volt, hosszú szárú, kecses pezsgőspoharakkal a kezükben álldogáltak és beszélgettek. A háttérben halk zene szólt.

Egy pincér hűtött fehérbort szolgált fel Mollynak, Ryan pedig whiskyt kért.

Molly mély lélegzetet vett. Pontosan ez hiányzott neki: jó étel, egy hűsítő ital és egy jóképű pasi… Mindez tökéletesen alkalmas arra, hogy elterelje a figyelmét a fárasztó mindennapokról. Igaz, szívesebben lenne otthon a kényelmes házi ruhájában, mint hogy szűk cipőben és fűzős ruhában feszengjen, amely az anyja szerint tíz kilóval többnek mutatta, és nem állt jól neki.

Egy nap majd elégeti ezeket a kínzóeszközöket, és nem törődik mások véleményével.

Egy ideig Ryan és ő elvegyült a többi vendég között, majd a jó ügy érdekében tartott árverés menetét mutatták be kijelzők és promóciós videók segítségével. A nyeremények kivétel nélkül vonzó utazások voltak.

Mollynak elállt a lélegzete a felsorolt ajánlatoktól.

A meghirdetett Életre szóló utazások például afrikai szafarira hívtak, vagy egy virágzó levendulamező közepén álló provence-i kastélyba, és az élményhez hozzátartozott a velencei gondolatúra és egy toscanai borászat meglátogatása is. Costa Rica-i esőerdő és nepáli hegymászás is szerepelt az ajánlatok között.

Néhány útra már lelkesen licitáltak, és miközben Molly egy korty fehérborral frissítette fel magát, azon tűnődött, milyen lenne, ha valóban eljutna egy ilyen helyre.

Mindegyik úti cél alkalmas lenne arra, hogy a bakancslistája élére kerüljön.

A kívánságlista, hogy mit szeretnél feltétlenül látni és megtapasztalni az életben, amíg még van rá esélyed… Gondolj például Ryan bátyjára is, akinek talán soha nem lesz rá lehetősége.

Molly egy pillanatra megállt, és a saját problémáira gondolt, amelyek valójában csak buta apróságok voltak. Nagyszerű karriert futott be, és nem voltak anyagi gondjai. Mégsem érezte magát boldognak. De talán változás áll a küszöbön… Az utóbbi időben egyre inkább az az érzése támadt, hogy hiba volt családjogra szakosodnia – megterhelő munka volt, különösen lelkileg. Az egyetlen gond az, hogy fogalma sem volt, mitől lenne boldogabb.

Ryan élénken beszélgetett valakivel, Molly pedig egy videót nézett, amelyen delfinek úsztak a habzó hullámokban. A kép ezután kajakosok egy csoportjára váltott. Molly hatalmas mamutfenyőket látott a háttérben, majd hirtelen szőlőültetvények jelentek meg egy luxushotelszoba ablakában, ahonnan kilátás nyílt az óceánra. A lélegzetelállító benyomások után a cím alatt ez állt: Outdoor Adventures, Vancouver Island, Kanada.

Kanada talán nem a világ legegzotikusabb helye, de Mollynak kedves emlékei voltak az országról a montreali és torontói konferenciák kapcsán. Közelebb lépett az asztalhoz, és az egyik fényes prospektusért nyúlt. Olyan kaland lehetne ez, amely számos élményt ígért.

– Van valami, ami tetszik neked? – Ryan hangja zökkentette ki a lányt az álmodozásból.

– Lehetséges.

A férfi kivette a brosúrát a kezéből, és tanulmányozni kezdte.

– Kajakozás? Túra az esőerdőn keresztül? – Vicces grimasza egyértelműen elárulta, mit gondol minderről. – Ez nem vall rád, Molly.

Honnan tudhatná Ryan O’Neill, hogy mi az, ami igazán feldobja őt? Persze jól kijöttek egymással. A férfi kellemes ügyfél volt, és lezajlott köztük néhány izgalmas és szórakoztató beszélgetés.

De Ryan nem ismeri őt. Nem igazán. Vagy mégis?

Lehet, hogy tényleg olyan unalmas vagyok, mint amilyennek ő lát?

Molly gombócot érzett a torkában. Egész életében előre kitalált terveket követett; soha nem szökött meg semmi elől, és nem volt egyetlen hibás lépése sem. Gyakorlatilag nem hibázott, de nem is kockáztatott soha. Ha meg is bánt valamit, az nem olyasmi volt, ami megtörtént, hanem csak olyan, amit nem tett meg.

– Mi illene hozzám? – kérdezte kihívóan.

Ryan ivott egy kortyot a whiskyből, és vállat vont.

– Nem tudom. Munka, azt mondanám. Tulajdonképpen mindig be van kapcsolva a mobilod, és amikor nincs, akkor is olyasmit csinálsz, ami a munkádhoz kötődik.

– Mint például ma este? – vágott vissza a lány, és figyelte, ahogy a férfi szemében elhalványul a csillogás.

– Nem ügyvédként hívtalak el, hanem barátként.

– Bocsánat. – Molly felsóhajtott. – Nem akartam goromba lenni.

Végül is nem Ryan volt az, aki felbosszantotta.

De nyilvánvalóan érzékeny pontra tapintott, valószínűleg azért, mert túlhajszolt volt.

Molly Quinn mindig pontosan azt tette, amit elvártak tőle. A bátyja halála után rá hárult a feladat, hogy a család szeme fénye legyen, és ő vállalta a kihívást: gimnáziumi osztályelső volt, teljes ösztöndíjat kapott az alapképzésre az egyetemen, és diplomát szerzett a Harvard jogi karán. Mindezt azért, hogy a szülei büszkék legyenek rá.

A diploma megszerzése után, ahogy az várható volt, csatlakozott a családi vállalkozáshoz. Huszonkilenc évesen már a Quinn, Colton & Quinn teljes jogú partnere volt. A Colton névnek csak tradicionális jelentősége volt, mivel apja üzlettársa két évvel ezelőtt nyugdíjba vonult.

Még harmincéves sem volt, de már többtucatnyi házasságot felbontott anélkül, hogy ő maga valaha is házas lett volna.

Valójában távol álltak tőle a kapcsolatok. Egyszerűen túl keményen dolgozott ahhoz, hogy függjön valakitől. Molly többet akart… sokkal többet.

Nem mintha szánalmas életet élt volna. Szép, csendes, védett, no és persze néha magányos és unalmas élete volt.

– Tervezed, hogy ajánlatot teszel? – érdeklődött Ryan.

Molly lerázta magáról a borús gondolatokat.

– Nem igazán, bár… – tétovázott – talán mégis.

– Nos, miért nem ezzel kezdted? Legalább másoknak is kedvet csinálsz. Minél magasabb az ajánlat, annál jobb a rehabilitációs központnak.

Ez volt az az érv, amit Molly is méltányolt.

Mi a fene! – gondolta, miközben még egyszer megnézte az egyik ajánlatot, és végül valamivel kevesebbet ajánlott, mint amennyit az utazás ért.

Harminc perccel később már a vacsoránál ültek.

Ryan neves érsebész volt, és az asztalánál szakorvos kollégái és a házastársaik kaptak helyet. Molly mosolygott, és válaszolgatott, ahogy illik, de a beszélgetés nagy részét elengedte a füle mellett, mivel a gondolatai folyton a Vancouver-szigeti kalandtúrára terelődtek.

Milyen lehet legalább egyszer valami őrültséget csinálni?

Molly soha nem volt különösebben sportos, és soha nem volt hajlamos az impulzív cselekedetekre. Ami nem feltétlenül jelenti azt, hogy nem is képes rá, igaz?

Az ételek fantasztikusak voltak, a tenger gyümölcsei frissek, a zöldségek pedig helyiek. A zene is kellemesen halk volt, a beszélgetés pedig szellemes és kellemes. Molly mégis egyre jobban unatkozott.

Amikor az összes tányért és tálat elhordták, megbánta, hogy nem evett desszertet. Öntudatlanul is az anyjára hallgatott, aki már régóta mondogatta neki, hogy kerülje az édességeket, mert nem tartozik azok közé a szerencsések közé, akikre nem szaladnak fel a kilók.

Miért kell állandóan szidnom magam? Ettől még nem leszek jobb ember.

De épp ez a dolog lényege! – döbbent rá hirtelen. Az előírt tervek szabályainak szigorú betartása nem vezet sehová. Nem tudja, hogy ki is ő valójában – most csak egy jó ügyvéd. Szinte elállt a lélegzete ettől a felismeréstől, aztán összeszorította a száját, és ösztönösen előreszegezte az állát. Talán el kell hagynia a komfortzónáját, hogy megtudja, ki is valójában Molly Quinn, és hová tart.

Elmormolt egy bocsánatkérést, és visszatért az árverési ajánlatokhoz. Az Outdoor Adventures asztalánál megállt, és ellenőrizte az aktuális helyzetet. Még két licit volt az övén kívül, és a csalódottsága még őt magát is megdöbbentette.

A fenébe is! – gondolta dacosan, és a tollért nyúlt.

Sietve odafirkantott egy újabb ajánlatot. Most már tényleg húzós volt az ár.

Végre lehetősége lenne kitörni a jól szervezett életéből, és Molly élni akart ezzel a lehetőséggel. Egy kihívásokkal teli környezetváltás minden bizonnyal segíthet neki a tisztánlátásban.

Az este folyamán újra és újra visszatért az utazási iroda asztalához, és növelte a licitet. Egy ponton elgondolkodott rajta, nem megy-e túl messzire, és összerezzent a gondolattól, hogy talán tényleg megnyeri a licitet, ami kész csapást jelentene a megtakarítási számlájára nézve. Aztán ismeretlen versenytársa újabb ajánlatot tett – és neki megint túl kellett licitálnia.

Végül már csak tíz perc maradt a licitálásra.

Egy harmincas évei közepén járó férfi felvonta a szemöldökét, amikor elolvasta Molly utolsó bejegyzését, majd a tollért nyúlt, és valamit firkált a listára. A lány nem hagyta magát, azonnal emelt a téten, és kétezret hozzácsapott az ismeretlen licitjéhez. A szíve hevesen kalapált, amikor visszatért Ryanhöz. Az utolsó licit most már az út becsült értékének kétszerese lehetett.

Molly idegesen bámult az órára.

A titokzatos ismeretlennel találkozott a tekintetük, és a férfi ismét felvonta a szemöldökét. Átkozottul vonzó volt sűrű, sötét hajával és mélybarna szemével, amely melegséget árasztott, amikor mosolygott. Amikor megtette az újabb licitjét, lenyűgöző fehér fogsorát villantotta a lányra. Pimasz kihívás, amelyre Molly csak hűvös mosollyal válaszolt, ami azt üzente: nem bánom.

Még hat perc…

Mr. X odasétált az asztalhoz. A lány ajánlatát látva mosoly játszott az ajkán. Újra írt valamit, aztán hátralépett és távozott.

Molly már alig várta, hogy megtudja, milyen magasan van a licit. De már túlságosan messzire ment ahhoz, hogy tovább emelje a tétet. Ezért lazán megvonta a vállát, és Ryanhöz meg Kit Merchanthöz fordult, az est kezdeményezőjéhez, aki későn érkezett, és most valami vitorlásanekdotával szórakoztatta az asztaltársait.

Amikor már csak harminc másodperc volt hátra, Molly odasétált az asztalhoz, és nagy levegőt vett, amikor meglátta a végösszeget. Száz dollárral túllicitálta. Utána megfordult, és látta, hogy a vetélytársa nyugtalanul felemelkedik a helyéről.

– A licitálásnak vége – jelentette be a műsorvezető ebben a szent pillanatban. – Több ajánlatot már nem fogadunk el.

Én nyertem!

2. FEJEZET

Eric Chambault mély lélegzetet vett, és kilépett a szállodai liftből. Akaratlanul is sóhajtott egyet.

Először a kimerítő kora reggeli megbeszélés, majd rohanás a repülőtérre, hogy elérje a gépet. A repülésnek köszönhetően telefonzaj nélkül élvezhette a Montrealtól Victoriáig tartó néhány órás utat. De miután leszállt, szüntelenül jelzett a mobilja. Eric ezért utasította a titkárnőjét, hogy a következő tíz napban minden telefonhívást irányítson át, és maga intézze őket, mivel ő nem lesz elérhető.

Ezután olyasmit tett, amire nyolc éve nem volt példa: kikapcsolta a mobiltelefonját, és remélte, hogy a tudat nem fogja megőrjíteni. Harmincnégy éves volt, és az orvosa figyelmeztette a túl sok stressz miatt. Azt tanácsolta neki, hogy vegyen ki egy kis szabadságot.

Csak feküdni valahol a tengerparton kész kínszenvedés lett volna a számára. Ezért megfogadta egy barátja tanácsát, és valami kalandtúrán gondolkodott. Joe valamivel több mint egy éve járt Dél-Amerikában, és még mindig erről áradozott.

Eric eredetileg kétszemélyes nyaralást tervezett, de aztán megkapta a válási papírokat, és a páros utazásról már természetesen szó sem lehetett.

Nyolc hónapnyi jogi huzavona, sok idegeskedés, álmatlan éjszakák és tetemes összegű bánatpénz… Olyan egyezséget kellett kötnie, amelyet csak fogcsikorgatva írt alá: valamivel több mint harmincmillió, egy összegben kifizetve. Az egyetlen biztató pont az volt, hogy a jövőben nem kell minden hónapban kicsengetnie a tartásdíjat.

De Murielle megkapta a pénzét, és már csak a rossz szájíz maradt utána.

Eric lehúzta a kulcskártyát a szállodai szoba ajtajánál, és a zöld lámpa kigyulladt. A kilincsgomb elfordításával kinyílt az ajtó, és ő belépett, maga után húzva nehéz bőröndjét. Persze rábízhatta volna egy londinerre, de most nem akart látni senkit.

Le akart zuhanyozni és szundítani egyet a ma esti vacsora előtt, amelytől már előre rettegett. De talán az alvás majd kisimítja a görcsös izmait és a túlhajszolt idegeit.

Hirtelen meghatározhatatlan zajra figyelt fel. Folyik a víz a fürdőben?

Eric körülnézett, és megdöbbenve fedezett fel egy Louis Vuitton bőröndöt. Mi a fene…?

Van valaki a szobájában? A tekintete elsötétült, ahogy a fürdőszoba felé indult, és felrántotta az ajtót.

Éles kiáltás harsant, ami arra késztette, hogy azonnal újra becsapja. De csak azután, hogy észrevette a hosszú lábat, a dús, fürdőhabbal borított mellet és a sötét hajzuhatag alól villogó kék szempárt.

Kábultan rázta meg a fejét. Alig tudta felfogni, amit látott.

Megköszörülte a torkát.

– Khm… elárulná, mit csinál a szobámban? – kérdezte a csukott ajtón keresztül.

Rövid csobbanás után a válasz éles volt, mint egy borotvapenge.

– Maga van az én szobámban, és követelem, hogy azonnal távozzon!

Eric felsóhajtott, és megmasszírozta az orra tövét, ahol két apró ránc jelent meg.

– Most néztem meg újra, és biztosíthatom, hogy ez az én szobám. De megvárom, amíg felöltözik, aztán mindent tisztázunk, és a szálloda vezetősége azonnal megmutatja önnek a saját szobáját.

Ami valószínűleg kisebb és kevésbé kényelmes, mint az általa lefoglalt lakosztály a kingsize ággyal, a kényelmes ülősarokkal és a kikötőre néző hihetetlen kilátással.

A kádból kifolyó víz hangját hallva Eric hátralépett az ajtótól. Újra megmasszírozta a homlokát, az ablakhoz lépett, és kifelé bámult.

Hihetetlen! Csak egy-két órát akart háborítatlanul pihenni a túrát megelőző vacsora előtt. Túl nagy kérés ez egy állítólag első osztályú szolgáltatást nyújtó luxusszállodában? Hogyan történhetett ilyen abszurd keveredés?

A fürdőszobából hangos és ingerült dübörgés hallatszott. Úgy tűnik, nem ő volt az egyetlen, akit frusztrált a helyzet. Aztán az ajtó kinyílt.

Eric megfordult… és ledermedt.

A nő dühös volt, ehhez nem férhetett kétség. Kék szeme, melyet sötét, sűrű szempilla keretezett, csak úgy villogott, és úgy tűnt, mintha duzzogna az imádni való ajkával. Micsoda abszurdum!

Egy XL-es szállodai fürdőköpenybe burkolózott, de Eric látta a formás lábát.

Nagy nehezen nyelt egyet.

– Javaslom, fogja a bőröndjét, és vonuljon le a recepcióra – sziszegte a feldúlt szépség.

Eric igyekezett tekintélyt parancsolóan mosolyogni.

– Azt hiszem, együtt kellene lemennünk, hogy ezt elrendezzük. Megvárom, amíg felöltözik.

– Inkább nem.

– A törvény a jogos birtokos oldalán áll – szögezte le a férfi arrogánsan. – Úgyhogy maradok. – A hálószoba közepén álló nagy méretű bútordarabra mutatott. – Ez az én ágyam, ahol épp szundikálni készültem, amiből nem engedek.

Most diadalmas mosoly játszott a nő telt ajkán.

– Jobb, ha nem idéz semmilyen törvényt a jelenlétemben, mert csak veszíthet vele. Ugyanis történetesen ügyvéd vagyok.

Eric összerázkódott, és a lány kipirult arcát tanulmányozta. Volt benne valami nyugtalanítóan ismerős, csak nem tudta hova tenni. A hölgy most felháborodottan csípőre tette a kezét, amitől a fürdőköpenye elöl kissé szétnyílt.

A férfi megpróbálta nem bámulni, de ez a nő átkozottul vonzó volt. Hol láthatta már korábban?

– Csak egy rosszabb dolgot tudok elképzelni egy illetéktelen behatolónál, mégpedig egy ügyvédet.

Tudta, hogy igazságtalan ilyesmit mondania, de a válás mély nyomokat hagyott benne. Az ügyvédek alattomos trükkjei, amelyekkel egy vagyont akartak kicsikarni belőle, még mindig rosszul érintették.

– Hát jó… – Molly az íróasztalon álló telefonhoz vonult, a kagylóért nyúlt, majd nem sokkal később letette. – Most felöltözöm. Pár percen belül itt lesz valaki, aki elrendezi ezt a bosszantó ügyet. Kérem, nyissa ki az ajtót…

Anélkül, hogy akár csak egy pillantást is vetett volna Ericre, kivett valamit az egyik szekrényből, egy pillanattal később kihúzott egy fiókot, és eltűnt a fürdőszobában.

Eric döbbenten meredt a csukott ajtóra. Ha nem lett volna ennyire bosszús és felháborodott, azonnal felvette volna a nőt a vállalatához. Pontosan ilyen munkaerőre lett volna szüksége.

Egy röpke emlékkép villant át az agyán, de rögtön el is tűnt.

Kopogtak, és Eric kinyitotta az ajtót. Ezzel egy időben Molly teljesen felöltözve lépett ki a fürdőszobából.

– Jó napot, Miss Quinn! Mr. Chambault, elnézést a kellemetlenségért. Paul vagyok, az igazgatóhelyettes, és szörnyen sajnáljuk a kavarodást. Attól tartok, hibát követtünk el a bejelentkezésnél, és emiatt ön kapta meg Miss Quinn kulcskártyáját.

„Miss Quinn” arca szó szerint felragyogott a diadaltól. Eric egy pillanatig habozott, nehogy kimondja, ami a nyelvére kívánkozott.

– Hibák mindig előfordulhatnak. Most pedig kérem, kísérjen a szobámba.

Paul aggódó mosolya sajnálkozó grimasszá változott.

– Attól tartok, még nem áll készen a beköltözésre. De nem tart tovább egy óránál. Addig is elhelyezhetem a bőröndjét, és megkínálhatom egy itallal a lobbiban? Ígérem, hogy a vacsora előtt lesz ideje felfrissíteni magát a szobájában.

– Vacsora? – visszhangozta a Miss Quinnként megszólított állítólagos ügyvédnő felhúzott szemöldökkel. – Ugye nem azt akarja mondani, hogy ön is csatlakozik a kalandtúrához?

Te jó ég! Kizárt, hogy a következő tíz napot egy csoportban töltsék! Hirtelen több mint csábítónak tűnt Eric számára a strandon leterített egy szál törölköző.

Aztán találkozott a tekintetük, és meglepődve látta, hogy a szokatlanul kék szempárban zavarba ejtő érzés tükröződik, nem is beszélve a lány kipirult arcáról. Akár a fürdőszobai meleg miatt volt, akár valami más miatt, nem akarta, hogy a következő tíz napban az első szerencsétlen találkozásuk határozza meg a hangulatot.

– Attól tartok, ezellen nem tehetünk semmit – válaszolta lakonikusan.

Kínos szünet következett, amelyet Paul arra használt fel, hogy Eric bőröndjét és kézipoggyászát a magával hozott kocsira tegye, miközben a szállodai félreértés két érintettje még mindig kínosan nézett farkasszemet egymással.

– Elnézést a kellemetlenségért – mondta Molly, érezhetően barátságosabb hangon, mint egy perccel korábban.

Eric visszaszívta az éles visszavágást, miközben egy pillanatra a lány helyébe képzelte magát. Semmi mást nem tett, mint amit ő tervezett: megpihenni és lezuhanyozni. És eközben a saját szállodai szobájában megijesztette egy idegen férfi.

Persze hogy a nő dühös lett… jogosan. Még ha Eric szobája lett volna, akkor is megértette volna a lány reakcióját.

– Én is sajnálom, hogy magára támadtam – válaszolta. – Általában nem szokásom, de nehéz napom volt.

A nő telt ajka megrándult, majd széles mosolyra húzódott.

Eric előrelépett, mire a lány kezet nyújtott neki.

– Üdvözlöm újra! Molly vagyok Massachusettsből.

– Eric – mondta ő szűkszavúan, és megszorította a nő karcsú ujjait. De a szorítása kemény volt, és ez tetszett neki. Aztán hirtelen lehullott a hályog a szeméről…

A fenébe! Nem ez a nő volt az oka, hogy egyáltalán lefoglalta ezt az utat?

– Maga ugye…?

– Kérem, kövessen, Mr. Chambault – emlékeztette Paul.

A hirtelen felismeréstől zavarodottan Eric elengedte a lány kezét. Miss Quinn… Eszerint Molly Massachusettsből ugyanaz a nő, aki túllicitálta a Merchant Seafarer Resortban. Annyira vágyott erre az útra, hogy később lefoglalt magának egy helyet.

– Akkor a vacsoránál találkozunk. – Eric kurtán meghajolt, és követte az igazgatóhelyettest.

Talán úgy tehetne, mintha teljesen idegenek lennének egymásnak. Ami igaz is.

Tíz nap… Az elkövetkező tíz napban mindketten az utazócsoport tagjai lesznek. De egy dolgot Eric biztosan tudott: soha többé nem fogja megzavarni a lányt fürdés közben. Az utolsó dolog, amire most szüksége van, egy románc. És Molly Massachusettsből átkozottul vonzó, sőt veszélyesen vonzó nő…

Molly vett egy utolsó, mély lélegzetet, mielőtt belépett az étkezőbe. Egy idegenekkel teli szoba sosem tűnt számára különösebb kihívásnak, és különben is, mindannyian nyaralnak. Itt senki sem gondol a vagyonmegosztásra vagy a felügyeleti jogra.

Akkor meg miért vagyok ennyire ideges?

Még egyszer megtörölte nedves tenyerét a vászonnadrágjában, és bevallotta magának, hogy csakis Eric a hibás a lelkiállapotáért. A férfi neve francia volt, és jellegzetes hangján enyhe akcentus érződött. Ha hozzávesszük sűrű sötét haját és csokoládébarna szemét… Csoda, hogy a szíve hirtelen a torkában dobogott, amikor kezet ráztak?

De ez még nem minden. A betolakodóhoz hasonlóan Molly is szundikálni akart vacsora előtt. De amint lehunyta a szemét, eszébe jutott, hol látta már korábban a férfi sötét, kísértő tekintetét.

Ő az a jóképű idegen, akinek az orra elől vitte el ezt az utazást, horribilis adományért cserébe!

Vajon a férfi emlékszik rá?

Molly láthatóan utolsóként lépett be az ebédlőbe, mivel az asztalnál már csak egy hely maradt – természetesen Eric jobb oldalán.

Borzongás futott végig a gerincén, és pillangók hada repkedett a gyomrában. Valószínűleg hozzá kell szoknia, hiszen a következő tíz napot egy csoportban fogják tölteni. Bizonyára jobb lenne kezdeményezni, mint a félénk kisegeret játszani.

Nem úgy tűnt, mintha a francia emlékezne rá. Így aztán ő is úgy tehet, mintha még sosem látta volna.

Az asztal felé indult, mire a férfi felállt, és kihúzta neki az üres széket.

– Igazi úriember – mondta Molly könnyedén. – Nem számítottam rá, hogy helyet foglal nekem.

Eric felnézett rá, és Molly úgy érezte, mintha áramütés érte volna. Helyet foglalt, és a szalvétáért nyúlt.

– Mindenki rendelt már?

– Még csak az italoknál tartunk.

Jött egy pincér, mire a lány rendelt egy martinit. Utána felvették az ételrendelésüket. Molly sült kacsacomb és saláta mellett döntött. Miközben Eric is rendelt, a lány azon töprengett, vajon mennyit láthatott belőle a férfi a fürdőszobában. Remélhetőleg a fürdőhab elég volt ahhoz, hogy eltakarja a mellét.

Hirtelen szörnyen forrónak érezte az arcát. Letette a martinit, és a vizespohárért nyúlt.

– Jól van? – kérdezte Eric.

– Minden rendben – biztosította Molly. – És maga hozzájutott a megérdemelt szundikáláshoz?

– Természetesen. De sajnos az én szobámból közel sem olyan pompás a kilátás, mint a magáéból.

– Ó, sajnálattal hallom.

– Az én szobám ráadásul jóval kisebb.

Molly ismét a martinis poharáért nyúlt. Úgy tűnik, ez egy hosszú, fárasztó este lesz.

– Valószínűleg a de luxe szolgáltatáscsomagom miatt. – Bocsánatkérően elmosolyodott. – Ez is szerepelt a bakancslistámon.

– Akkor, gondolom, már régóta vágyott erre az útra.

– N…nem, valójában ez a lista nem is létezik. – Te jó ég! Két mondaton belül ellentmondott önmagának. Korábban még soha nem történt vele ilyesmi. Miért ilyen ideges?

A pincér hozta a salátát, és Molly hálásan felvette a villáját. Az evés legalább eltereli a figyelmét.

Amikor a szeme sarkából látta, hogy Eric tétovázik, rápillantott.

– Mi a baj? – érdeklődött udvariasan.

A férfi megvonta a vállát.

– Csak kicsit összezavarodtam. Ha ez egy bakancslistás utazás, de egyáltalán nincs kívánságlistája…

Molly a legkevésbé sem akart belemenni az indítékaiba vagy a magánélete taglalásába. Így inkább mosolygott.

– Hogy őszinte legyek, a munkamániások közé tartozom, és egyáltalán nincs időm ábrándozásra. Spontán döntöttem úgy, hogy egy kis szabadidő és kaland jót tenne nekem.

– Munkamániás? És ha jól emlékszem, azt mondta, ügyvéd.

– Igen, családjogi. Apámmal egy praxisban dolgozom.

– Ó…

Mollynak az volt az érzése, mintha a másodperc töredéke alatt több fokot esett volna a hőmérséklet a helyiségben. Meglepetésére Eric elfordult tőle, és a bal oldali szomszédjával kezdett beszélgetni.

Talán az első benyomása mégis helyes volt: ez a férfi goromba és arrogáns. Egy sznob, aki csak átmenetileg engedett fel egy kicsit.

Molly kiitta a martinis poharát, figyelmét a salátára fordította, és beszélgetésbe elegyedett a többi asztaltársával, többek között egy albertai házaspárral, akik az előző útjukon Spanyolországban jártak az El Caminón. Könnyedén és nyitottan viselkedtek, és szívesen nevettek a saját anekdotáikon.

A kacsa is ízletes volt, és a martini után egy pohár bor segített neki elfelejteni az iménti bosszúságát.

Amikor a desszertet felszolgálták, Molly elfogyasztotta az engedélyezett mennyiségű édességet. Megfogadta magának, hogy legfeljebb három falatot eszik a mogyorós, tejszínes tortaszeletből, és iszik hozzá egy eszpresszót.

Ez az Eric mégsem szimpatikus neki. Úgy látszik, tévedett, amikor megítélte a férfit, mivel mostanra nyoma sem maradt annak a sármnak és humornak, amit korábban látni vélt benne.

Ehelyett nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy az este folyamán Eric végig figyeli és bírálja. Úgy tűnt, még a kávét is helytelenítette.

– Nem fogok álmatlanul forgolódni tőle, ha netán ettől fél – magyarázta kissé ingerülten.

– Nem szóltam semmit.

– Nem is kellett. Nézze, Eric, nem tudom, mit tettem vagy mondtam, ami ellenem fordította, de talán a döcögős kezdés után megegyezhetnénk abban, hogy a túra során nem állunk egymás útjába.

– Ez nem személyes ügy. Fárasztó napom volt, de általában nem vagyok hajlamos a felületes előítéletekre. Csak épp egy csúnya váláson vagyok túl, ami egy vagyonba került. Úgy látszik, olyan szörnyű férj voltam, hogy a volt nejem minden együtt töltött évért ötmilliós bánatpénzt kapott. Hat évig voltunk házasok, szóval számolja csak ki.

Molly tudta, hogy a férfiból csak a keserűség beszél. De harmincmillió? Tényleg harmincmillió dollárt fizetett a volt feleségének?

– A maga ügyvédje nem állt a helyzet magaslatán. – Molly még egyet kortyolt az eszpresszóból. – Gyerekek?

– Hála istennek, nincsenek. Nem mintha bármi bajom lenne a gyerekekkel, épp ellenkezőleg – tette hozzá Eric, amikor látta, hogy a nő megmerevedik. – Csak örülök, hogy nem keveredtünk bele egy másik vitába a felügyeleti jogról.

Molly letette a csészéjét.

– Ezt értékelem.

– Tényleg?

Molly szülei szerencsére együtt maradtak, de a felügyeletijog-viták gyakran kegyetlenül végződtek, és ha valamit nehezen viselt a munkájában, hát ezt nagyon. A gyerekek nem vagyontárgyak. Molly rendszeresen elkeseredett csatákat vívott önmagával: vagy az ügyfelei érdekét tartotta szem előtt, vagy a gyermekek érdekében próbált helyesen cselekedni.

– Azt hiszem, jobb, ha most felmegyek. – Eltolta magától a csészét.

– Nantucket… – mondta most Eric határozott hangon. – Ön túllicitált engem, Miss Quinn.

A lány elsápadt.

– Igen, így van. Nem voltam biztos benne, hogy emlékszik rám, Mr. …

– Chambault, és nagyon jól emlékszem magára. – A férfi tekintete kemény volt, miközben az italáért nyúlt. – Az utolsó pillanatban győzött le.

– Én mindig a győzelemre játszom, Mr. Chambault.

– Nem minden játék.

– Nem, de a stratégia mindig fontos, ha nyerni akar az ember. Jó éjszakát, Mr. Chambault! – Azzal Molly sarkon fordult, és otthagyta a férfit.

A szíve őrülten kalapált. Ez az este nem úgy alakult, ahogyan szerette volna, de legalább az utolsó szó az övé lett.

3. FEJEZET

Molly az ablaknál állt, gyönyörködött a kilátásban, és élvezettel nyújtózkodott. Már egy ideje világosodott, de ebben a pillanatban a nap felkelt a horizonton, csillogó fényben fürdetve Victoria kikötőjét és a fehér vitorlájú hajókat.

Jól aludt. A vacsora izgalmai ellenére a kényelmes matrac, a puha párnák és a melatonin, amit az időeltolódásra használt, megtette a hatását.

Ma a Cowichan-völgybe mennek, és több borászatot is meglátogatnak. A következő éjszakát ismét luxusban tölthetik, mielőtt nomádabb kalandokra indulnának.

Molly épp a zuhany alá akart állni, amikor jelzett a telefonja. Az apja kereste. Molly ingerülten sóhajtott, mielőtt fogadta volna a hívását. Az apja elutasította az utazási tervét, mert haszontalannak tartotta, és a lány hirtelen ráébredt, hogy egész életében hasonlóan negatív megjegyzéseket hallott a szüleitől.

– Jó reggelt, apa!

– Itt már dél van.

– Tudom.

– Szeretnélek tájékoztatni a Morrison–Cleveland-ügyről. Több gyerektartás a teljes felügyeleti jogért cserébe.

Molly elkínzottan lehunyta a szemét.

– Melyik megállapodás előnyösebb a gyermekek számára?

– Nem a gyerekek az ügyfeleink.

A lázadás ismerős érzése összeszorította Molly torkát.

– Nagyon jól tudod, mit gondolok erről. Lehet, hogy a férfi az ügyfelünk, de rengeteg házasságon kívüli viszonya volt, elítélték, és még mindig folyamatban van egy eljárás ellene, mert bizonyítottan kábítószerrel élt. Az anyjukkal stabilabb életet élnek. A legjobb az lenne, ha mindkettőjüket lebeszélnénk arról, hogy a gyerekeket használják egymás ellen. Az apánál nem lesz jó helyük a gyerekeknek. Csökkentse a gyermektartást, és tárgyaljunk a láthatási jogról.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani.

– Akkor miért hívtál egyáltalán? Szabadságon vagyok, apa.

– Ó, hogy is felejthettem el, hogy nyaralsz!

Mollynak sosem sikerült megfelelnie az apja elvárásainak. De belefáradt abba, hogy minden alkalommal bocsánatot kelljen kérnie, amikor valami nem az ő tervei szerint alakult. Jacket, a testvérét amúgy sem tudta volna pótolni, és nem ő volt a hibás a haláláért. De vállalta, hogy megvigasztalja a szüleit.

– Nagyon jól boldogulsz nélkülem, apa.