OCTAVIA E. BUTLER

ROKONSÁG

„Megrázó mű.”

Los Angeles Herald Examiner

„Octavia E. Butler könyveit olvasva tanultam meg, hogy merjek nagyot álmodni.”

N. K. Jemisin

„Butler a spekulatív irodalom egyik legrégibb toposzát tölti fel maradandó mélységgel és erővel, olyan kortárs rabszolga-narratívák számára taposva ki az utat, mint Colson Whitehead A föld alatti vasútja vagy Ta-Nehisi Coates A korsótáncos című regénye. Dana nem csupán a saját bőrén tapasztalja meg a rabszolgaságot, de megtanulja elfogadni jelenkori létezését korlátozó tényezőként is. Míg az amerikai rabszolgaságról szóló történetek gyakorta öncélúak, és a borzalmakat a nyers erőszak és brutalitás képeire szűkítik le, addig a Rokonság szövege visszafogott és pontos.”

The New York Times

Octavia E. Butler: Kindred

Copyright © 1979 by Octavia E. Butler

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Octavia E. Butler: Kindred

Beacon Press, Boston, 2009

Fordította: Kleinheincz Csilla

ISBN: 978 963 598 255 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction

Victoria Rose-nak,

barátnőmnek és ösztökélőmnek

PROLÓGUS

AZ UTOLSÓ HAZAÚTON egy kart vesztettem. A bal karomat.

És elvesztettem nagyjából egy évet az életemből, és sokat a kényelemből és a biztonságból is, amit egészen addig nem értékeltem, amíg el nem tűnt. Miután a rendőrség kiengedte Kevint, eljött a kórházba, és ott maradt velem, hogy tudjam: nem vesztettem el még őt is.

Mielőtt azonban eljöhetett volna, meg kellett győznöm a rendőröket arról, hogy nem börtönben a helye. Ez eltartott egy darabig. A rendőrök árnyékok voltak, akik időnként felbukkantak az ágyam mellett, hogy olyasmiket kérdezzenek, amiket küzdelmesen fogtam csak fel.

– Hogyan sérült meg a karja? – kérdezték. – Ki bántotta?

Megakadtam a szón, amit használtak: „sérült”. Mintha csak megkarcoltam volna a karomat. Azt hitték, nem tudom, hogy nincs már meg?

– Balesetben – hallottam a saját suttogó hangomat. – Baleset volt.

Kevinről kérdezősködtek. A szavaik eleinte összemosódtak, és nem nagyon figyeltem oda. Egy idő után azonban visszajátszottam őket, és akkor rájöttem, hogy ezek az emberek Kevint próbálják megvádolni azzal, hogy ő okozta a karom „sérülését”.

– Nem. – Erőtlenül megráztam a fejemet a párnán. – Nem Kevin volt. Itt van? Láthatom?

– Akkor ki? – erősködtek.

Próbáltam gondolkozni a gyógyszerek és a távoli fájdalom ködében, de őszintén nem válaszolhattam. Nem hittek volna nekem.

– Egy baleset volt – ismételtem. – Az én hibám, nem Keviné. Kérem, látni szeretném.

Ezt addig mondogattam, míg végül a homályos rendőralakok békén hagytak, és felébredve Kevint láttam ülve bóbiskolni az ágyam mellett. Futólag eltűnődtem azon, mióta van ott, de mindegy volt. Csak az számított, hogy ott van. Megkönnyebbülve aludtam el újra.

Végül azzal az érzéssel ébredtem, hogy most már képes leszek összefüggően beszélni hozzá, és megérteni, amit mond. Már-már kényelmesen éreztem magamat, leszámítva a karom különös, lüktető fájdalmát. Ahol a karom volt egykor. Megmozdítottam a fejemet, megpróbáltam ránézni az üres helyre… a csonkra.

Aztán Kevin fölém magasodott, az arcomat a tenyerébe fogva maga felé fordította a fejemet.

Nem szólt semmit. Egy pillanat múlva visszaült, és megfogta a kezemet.

Úgy éreztem, hogy felemelhetném a másik kezem, hogy megérintsem. Úgy éreztem, mintha lenne másik kezem. Megint megpróbáltam megnézni, és ezúttal hagyta. Valahogy muszáj volt látnom, hogy elfogadjam azt, amit már tudok.

Egy pillanat múlva visszafeküdtem a párnára, és behunytam a szememet.

– A könyök fölött – mondtam.

– Kénytelenek voltak.

– Tudom. Csak próbálok hozzászokni. – Kinyitottam a szememet, és ránéztem. Aztán eszembe jutottak a korábbi látomásaim. – Bajba kevertelek?

– Engem?

– Itt jártak a rendőrök. Azt hitték, te csináltad ezt velem.

– Ja, az. A seriffhelyettesek voltak. A szomszédok hívták ki őket, amikor sikoltozni kezdtél. Kikérdeztek, egy időre őrizetbe vettek… Ők mondták így…! De meggyőzted őket, hogy akár el is engedhetnének.

– Helyes. Mondtam nekik, hogy baleset volt. Az én hibám.

– Ilyesmi sehogyan sem lehet a te hibád.

– Ezzel lehet vitatkozni. De az biztos, hogy nem a te hibád volt. Még mindig bajban vagy?

– Nem hiszem. Biztosak benne, hogy én tettem, de nem voltak tanúk, te pedig nem voltál együttműködő. És azt hiszem, arra sem bírnak rájönni, hogyan tudtalak bántani… hogyan tudtam olyan sérülést okozni neked.

Ismét behunytam a szemem, ahogy eszembe jutott, hogyan sérültem meg, és milyen volt a fájdalom.

– Jól vagy? – kérdezte Kevin.

– Igen. Mondd el, mit mondtál a rendőröknek!

– Az igazat. – Egy kis ideig némán játszott a kezemmel. Ráemeltem a tekintetem, és láttam, hogy ő meg engem néz.

– Ha elmondtad volna azoknak a rendőröknek az igazat – mondtam halkan –, akkor még mindig be lennél zárva… csak egy elmegyógyintézetbe.

Elmosolyodott.

– Annyit mondtam el az igazságból, amennyit tudtam. Azt mondtam, hogy a hálószobában voltam, amikor meghallottam a sikoltozásodat. A nappaliba rohantam, hogy megnézzem, mi a baj, és ott találtalak téged, ahogy megpróbáltad kiszabadítani a karodat valamiből, ami egy lyuknak látszott a falon. Odaszaladtam segíteni. Akkor jöttem rá, hogy a karod nem egyszerűen beszorult, hanem valahogyan a falba volt préselve.

– Nem igazán préselve.

– Tudom. De ez alkalmas szónak tűnt… hogy kimutassam a tudatlanságomat. És nem is volt annyira pontatlan. Aztán azt akarták, hogy mondjam el nekik, hogyan történhetett ilyesmi. Azt mondtam, nem tudom… Azt hajtogattam, hogy nem tudom. És az ég legyen irgalmas, Dana, de tényleg nem tudom.

– Én sem – suttogtam. – Én sem.

A FOLYÓ

A BAJ JÓVAL AZELŐTT KEZDŐDÖTT, hogy tudomást szereztem volna róla 1976. június 9-én, de június 9. az a nap, amelyre emlékszem. A huszonhatodik születésnapom volt, egyúttal az a nap, amikor találkoztam Rufusszal – amikor először hívott magához.

Kevinnel nem terveztünk semmi különöset, hogy megünnepeljük a születésnapomat. Mindketten túl fáradtak voltunk. Előző nap költöztünk át Los Angeles-i lakásunkból egy házba Altadenában, néhány mérfölddel odébb. Ez elég ünneplés volt. Én még mindig a dobozokból pakoltam ki. Kevin abbahagyta, amint a dolgozószobáját rendbe tette. Bezárkózott oda, és vagy henyélt, vagy gondolkodott, mert nem hallottam az írógépe kopogását. Végül kijött a nappaliba, ahol a könyveket szortíroztam az egyik nagy könyvszekrénybe. Csak irodalmat. Olyan sok könyvünk volt, hogy muszáj volt valamiféle rendet tartani köztük.

– Mi a gond? – kérdeztem.

– Semmi. – Leült a padlóra a közelemben, amíg dolgoztam. – Csak a saját fonákságommal küszködök. Tudod, tegnap, költözéskor fél tucat ötletem is volt ahhoz a karácsonyi novellához.

– Most pedig, hogy lenne időd leírni, egy sem.

– Egyetlenegy sem. – Felemelt egy könyvet, belelapozott. Én felvettem egy másikat, és megveregettem vele a vállát. Amikor meglepetten felnézett, letettem elé egy halom könyvet. Kedvetlenül méregette a kupacot.

– A fenébe, minek jöttem ki?

– Hogy ötleteid támadjanak. Végül is akkor jönnek, amikor elfoglalod magad.

A pillantásáról tudtam, hogy epésebbnek tűnik, mint ahogy érez. Világos, majdnem színtelen szeme miatt akkor is távolságtartónak és dühösnek látszott, amikor nem volt az. Megfélemlítette az embereket. Az idegeneket. Rámosolyogtam, és visszatértem a munkához. Kisvártatva átvitte a könyveket egy másik könyvszekrényhez, és nekilátott feltenni őket a polcokra.

Lehajoltam, hogy újabb teli dobozt lökjek át neki, de amikor megszédültem, gyorsan felegyenesedtem. A szoba elmosódott és elsötétült körülöttem. Egy pillanatig még kapaszkodtam az egyik könyvespolcba, értetlenül, mi a baj, aztán térdre rogytam. Hallottam, hogy Kevin meglepetten felkiált, majd azt kérdezi:

– Mi baj?

Felemeltem a fejemet, és rájöttem, hogy nem látom élesen.

– Valami nem jó – ziháltam.

Hallottam, hogy elindul felém, láttam a szürke nadrágja és a kék inge foltjait. Aztán mielőtt megérinthetett volna, eltűnt.

A ház, a könyvek, minden eltűnt. Egyszer csak a szabadban térdeltem a földön, fák alatt. Zöld vett körül. Egy erdő szélére kerültem: előttem széles, nyugodt folyó, és majdnem a közepén egy csapkodó, sikoltozó gyerek…

Fuldoklott.

A bajba jutott fiú láttán azonnal cselekedtem. Később majd kérdéseket teszek fel, kiderítem, hol vagyok, mi történt. Most siettem segíteni a gyereken.

Lerohantam a folyóhoz, ruhástul a vízbe gázoltam, és gyorsan a gyerekhez úsztam. Mire elértem, már elvesztette az eszméletét: vörös hajú kisfiú volt, arccal lefelé lebegett. Megfordítottam, úgy fogtam, hogy a feje a víz fölé emelkedjen, és magammal vontattam. A parton egy vörös hajú nő várt minket, pontosabban jajveszékelve rohangált fel-alá a fövenyen. Amint meglátta, hogy már kifelé gázolok, elém szaladt, kikapta a kezemből a fiút, és kivitte, miközben végigtapogatta és vizsgálgatta.

– Nem lélegzik! – kiáltotta.

Mesterséges lélegeztetés. Láttam már, és hallottam, hogyan csinálják, de még sosem végeztem én magam. Most eljött az idő, hogy megpróbáljam. A nő hasznavehetetlen állapotban volt, mást pedig nem láttam a közelben. Amint kiértünk a partra, kiragadtam a gyereket a kezéből. Négy-öt éves lehetett, de annak is kis termetű.

A hátára fektettem, hátrahajtottam a fejét, és megkezdtem a szájból szájba lélegeztetést. Ahogy belefújtam a levegőt, láttam megemelkedni a mellkasát.

– Megölted a kicsikémet! – visította a nő. – Megölted!

Megfordultam, és elkaptam cséphadaróként járó öklét.

– Hagyja abba! – kiáltottam rá, és minden tekintélyemet a hangomba sűrítettem. – Életben van! – Valóban élt? Nem tudtam megállapítani. Édes istenem, csak legyen életben! – A fiú él. Most pedig hagyjon, hadd segítsek neki. – Ellöktem magamtól, és örültem, hogy alacsonyabb, mint én. Aztán visszafordítottam a figyelmemet a fiára. Két lélegzetvétel között észrevettem, hogy a nő üres tekintettel bámul. Aztán zokogva térdre rogyott mellettem.

A fiú pillanatokkal később elkezdett önállóan lélegezni – lélegzett és köhögött, fuldokolt és öklendezett, és az anyját hívta. Ha erre képes, akkor rendben van. Visszahúzódtam és leültem, szédült megkönnyebbülés öntött el. Sikerült!

– Él! – kiáltotta a nő. Megragadta a fiút, és szinte megfojtotta ölelésével. – Ó, Rufus, kicsikém!

Rufus. Elég ronda név egy többé-kevésbé kellemes küllemű kisgyereknek.

Rufus, látva, hogy az anyja öleli, belecsimpaszkodott, és teli torokból visítani kezdett. A hangjával legalább nem volt semmi baj. Aztán váratlanul új hangot hallottam.

– Mi az ördög folyik itt? – Egy férfi haragos és követelőző hangja.

Riadtan megfordultam, és a leghosszabb puskacsővel találtam szemközt magam, amit életemben láttam. A fémes kattanásra megdermedtem. Átfutott az agyamon, hogy mindjárt lelőnek, amiért megmentettem a fiú életét. Meg fogok halni.

Beszélni próbáltam, de a hangom egyszer csak cserben hagyott. Émelyegtem és szédültem. A látásom úgy elhomályosult, hogy nem bírtam kivenni sem a puskát, sem a mögötte álló férfi arcát. Hallottam, hogy a nő éles hangon megszólal, de túlságosan erőt vett rajtam a rosszullét és a pánik, hogy megértsem, mit mond.

Aztán a férfi, a nő, a fiú és a puska mind eltűntek.

Megint a házunk nappalijában térdeltem, több lépéssel odébb, mint ahol percekkel korábban összeestem. Hazakerültem – vizesen és sárosan, de épen. A szoba másik végében Kevin állt földbe gyökerezett lábbal, és azt a helyet bámulta, ahol korábban voltam. Milyen sokáig voltam távol?

– Kevin…

Felém pördült.

– Mi a franc… hogy kerültél oda? – suttogta.

– Nem tudom.

– Dana, te… – Hozzám lépett, és óvatosan megérintett, mintha nem lenne biztos benne, hogy igazi vagyok-e. Aztán megragadta a vállamat, és szorosan magához ölelt. – Mi történt?

A vállamhoz nyúltam, hogy lazítsak a szorításán, de nem engedett el. Letérdelt mellém.

– Mondd el! – követelte.

– Elmondanám, ha tudnám, mit. Ne csináld, fáj.

Végre elengedett, és úgy bámult rám, mintha csak most ismert volna fel.

– Jól vagy?

– Nem. – Egy pillanatra lehajtottam a fejemet, és behunytam a szememet. Reszkettem a félelemtől, a páni rémület maradványától, amely minden erőt kivett belőlem. Előregörnyedtem, átöleltem magamat, próbáltam megnyugodni. A veszély elmúlt, de alig bírtam fékezni a fogvacogást.

Kevin felkelt, és kiment. Egy nagy törülközővel tért vissza, amelyet a vállam köré kanyarított. Ez kicsit megnyugtatott, és szorosabbra húztam magam körül. Fájt a hátam és a vállam, ahol Rufus anyja ököllel rávert. Erősebben megütött, mint gondoltam, és ezen Kevin sem segített.

Ott ültünk együtt a padlón, én a törülközőbe csavarva, Kevin pedig átölelt, hogy a puszta jelenlétével megnyugtasson. Egy idő után elmúlt a reszketés.

– Most mondd el! – kérte Kevin.

– Mit?

– Mindent. Mi történt veled? Hogyan… hogyan mozogtál úgy?

Némán ültem, próbáltam összeszedni a gondolataimat, ismét láttam a fejemre szegeződő puskát. Soha életemben nem rémültem meg így – sosem éreztem ilyen közel magamhoz a halált.

– Dana. – Halkan beszélt, és a hangja mintha közém és az emlék közé ékelte volna magát. De akkor is…

– Nem tudom, mit mondjak neked – mondtam. – Az egész őrültség.

– Mondd el, hogy lettél vizes – kérte. – Kezdd azzal!

Bólintottam.

– Volt egy folyó – mondtam. – Erdő, amit folyó szelt ketté. És volt ott egy fuldokló kisfiú. Megmentettem. Így lettem vizes. – Haboztam, erőltettem a gondolkodást, próbáltam értelmezni. Nem mintha az, ami velem történt, értelmezhető lett volna, de legalább képes voltam összefüggően beszélni róla.

Kevinre nézve láttam, hogy igyekszik semleges arcot vágni. Várt. Összeszedettebben újrakezdtem megint az első szédüléstől, és a kedvéért részletesen felidéztem az egészet. Még olyasmik is eszembe jutottak, amik akkor nem tűntek fel. A közeli fák például magas, egyenes fenyőfák voltak, amelyeknek csak a tetején voltak ágaik és tűleveleik. Ezt sikerült abban a villanásnyi időben észlelnem, hogy megláttam volna Rufust. És még valami eszembe jutott Rufus anyjával kapcsolatban. A ruhája. Hosszú, sötét ruhát viselt, amely a nyakától a lábfejéig eltakarta. Butaság ilyesmit felvenni egy sáros folyópartra. És déli kiejtéssel beszélt. Aztán ott volt az a felejthetetlen, hosszú és halálos puska is.

Kevin végighallgatott anélkül, hogy közbeszólt volna. Amikor végeztem, megfogta a törülközőt, és a szegélyével letörölt egy keveset a lábamra tapadt sárból.

– Ennek valahonnan ide kellett kerülnie – mondta.

– Nem hiszel nekem?

Egy ideig a sarat bámulta, aztán felém fordult.

– Tudod, mennyi ideig voltál távol?

– Néhány percig. Nem sokáig.

– Néhány másodpercig. Nem telt el tíz-tizenöt másodpercnél több aközött, hogy eltűntél, és szólítottál.

– Nem… – ráztam lassan a fejemet. – Mindez nem történhetett meg másodpercek alatt.

Hallgatott.

– De igazi volt! Ott voltam! – Észbe kaptam, nagy levegőt vettem, és lassítottam. – Jól van. Ha te meséltél volna nekem ilyesmit, valószínűleg én sem hinném el, de ahogy te is mondtad, ennek a sárnak valahonnan ide kellett kerülnie.

– Igen.

– Figyelj, mit láttál? Mit gondolsz, mi történt?

Összevonta a szemöldökét és megrázta a fejét.

– Eltűntél. – Szinte kipréselte a szavakat. – Itt voltál, néhány centire a kezemtől. Aztán egyszer csak eltűntél. Nem tudtam elhinni. Csak álltam ott. Aztán megint itt voltál, de a szoba másik végében.

– Most már elhiszed?

Vállat vont.

– Megtörtént. Láttam. Eltűntél, és újra felbukkantál. Tények.

– És vizesen, sárosan, halálra rémülve jelentem meg újra.

– Igen.

– És tudom, mit láttam és mit tettem… ezek meg az én tényeim. Nem őrültebbek, mint a tieid.

– Nem tudom, mit gondoljak.

– Nem hiszem, hogy számít, mit gondolunk.

– Hogy érted?

– Nos… egyszer már megtörtént. Mi van, ha megismétlődik?

– Nem. Nem hiszem…

– Nem tudhatod! – Megint remegni kezdtem. – Akármi is volt, elég volt belőle! Majdnem megölt!

– Nyugodj meg! – mondta. – Akárhogy is, nem tenne jót neked, ha ismét pánikba esnél.

Feszengve körülnéztem.

– Úgy érzem, megint megtörténhet… mintha bármikor megtörténhetne. Nem érzem itt biztonságban magamat.

– Csak a frászt hozod magadra.

– Nem! – Dühösen ránéztem, de annyira aggodalmasnak láttam, hogy inkább megint elfordultam tőle. Keserűen arra gondoltam, vajon amiatt aggódik-e, hogy megint eltűnhetek, vagy amiatt, hogy megőrültem. Úgy véltem, még mindig nem hisz nekem.

– Lehet, hogy igazad van – mondtam. – Remélem, úgy van. Talán olyan vagyok, mint egy rablás vagy egy nemi erőszak vagy valami hasonló áldozata… Egy áldozat, aki túlélte, de már nem érzi magát biztonságban. – Vállat vontam. – Nem tudok nevet adni annak, ami velem történt, de már nem érzem magamat biztonságban.

Kevin nagyon szelíden próbált hozzám szólni.

– Ha megint bekövetkezik, és valóságos, a fiú apja tudni fogja, hogy köszönettel tartozik neked. Nem fog bántani.

– Ezt nem tudhatod. Nem tudhatod, mi történhet.

Bizonytalanul felálltam.

– A fenébe is, nem hibáztatlak, amiért megpróbálod rám hagyni a dolgot. – Elhallgattam, hogy ha akarja, letagadhassa, de nem tette. – Kezdem úgy érezni, hogy én magam is belenyugszom.

– Hogy érted?

– Nem tudom. Akármilyen valóságos is volt az egész, mint ahogy tudom, hogy az volt, kezd valahogy eltávolodni tőlem. Olyasminek tűnik, mint valami, amit a tévében láttam, vagy olvastam róla… mintha másodkézből származna.

– Vagy mint egy… egy álom?

Lenéztem rá.

– Úgy érted, hallucináció.

– Jó, akkor az.

– Nem! Tudom, mit teszek. Látok. Azért távolodom tőle, mert annyira megijeszt. De valóságos volt.

– Hagyd is, hogy eltávolodj. – Felkelt, és elvette tőlem a saras törülközőt. – Úgy tűnik, ez a legjobb, amit tehetsz, akár valóságos volt, akár nem. Engedd el!

A TŰZ

1

MEGPRÓBÁLTAM ELENGEDNI.

Lezuhanyoztam, lemostam a sarat és a zavaros vizet, tiszta ruhát húztam, megfésülködtem…

– Sokkal jobb – jegyezte meg Kevin, amikor meglátott.

De nem volt jobb.

Rufus és a szülei még nem találták meg a helyüket, és váltak „álommá”, ahogy Kevin szerette volna. Árnyként, fenyegetőn velem maradtak. A saját pokoltornácukon tartottak engem is. Féltem, hogy zuhanyozás közben visszatér a szédülés, féltem, hogy betöröm a fejemet a csempén, vagy visszatérek a folyóhoz, akárhol is van, és meztelenül állok majd idegenek között. Vagy valahol máshol bukkanok fel csupaszon és sebezhetőn?

Nagyon gyorsan megmosakodtam.

Aztán visszatértem a könyvekhez a nappaliba, de Kevin már majdnem mindet felrakta a polcokra.

– Felejtsd el mára a pakolást – mondta nekem. – Menjünk, szerezzünk valami kaját.

– Menjünk?

– Igen, mit szeretnél, hol együnk? Valami szép helyen a születésnapod alkalmából.

– Itt.

– De…

– Komolyan mondom, itt. Nem akarok menni sehová.

– Miért nem?

Nagy levegőt vettem.

– Holnap – mondtam. – Menjünk holnap. – Valahogy holnap jobb lesz, egy átaludt éjszakával köztem és a történtek között. Ha pedig nem történik semmi más, egy kicsit fellélegezhetek.

– Jót tenne neked, ha kicsit kimozdulnál – unszolt.

– Nem.

– Figyelj…

– Nem! – Ha rajtam múlik, azon az estén semmi nem bír rá, hogy kilépjek a házból.

Kevin egy darabig csak fürkészett – alighanem látszott rajtam a rémület –, aztán a telefonhoz ment, és csirkét és garnélát rendelt.

De az sem segített, hogy otthon maradtunk. Amikor megérkezett az étel, amikor már ettünk, és megnyugodtam kissé, a konyha kezdett elmosódni körülöttem.

A fény megint eltompult, és ismét megéreztem az émelyítő szédülést. Ellöktem magam az asztaltól, de nem próbáltam felállni. Fel sem bírtam volna.

– Dana?

Nem feleltem.

– Megint megtörténik?

– Azt hiszem. – Mozdulatlanul ültem, és igyekeztem nem lefordulni a székről. A padló túl messzinek látszott. Az asztal felé nyúltam, hogy belekapaszkodjak, de mielőtt megérinthettem volna, eltűnt. A távoli padló is elsötétült és kezdett megváltozni. A linóleumból fa lett, részben szőnyeggel borítva. És eltűnt alólam a szék.

2

AMIKOR A SZÉDÜLÉS ELMÚLT, egy kis ágyon ülve találtam magam, amelyet egy megkurtított, sötétzöld függöny zárt el. Mellettem egy kis faasztalkán egy ütött-kopott bicska, néhány üveggolyó és egy fémtartóban meggyújtott gyertya. Előttem egy vörös hajú fiú. Rufus?

A fiú háttal volt nekem, és még nem vett észre. Egyik kezében egy fapálcát tartott, amelynek a vége elszenesedve füstölt. A tüze láthatóan átterjedt az ablak függönyeire. Most a fiú állva nézte, ahogy a lángok felfelé nyaldossák a súlyos szövetet.

Egy pillanatig én is csak figyeltem. Aztán feleszméltem, félrelöktem a fiút, megragadtam a függöny még meg nem gyulladt felső részét, és lerántottam. Ahogy a szövet lehullott, a lángok egy részét elfojtotta, és mögötte feltűnt egy félig nyitott ablak. Gyorsan felnyaláboltam a függönyt, és kihajítottam.

A fiú rám nézett, aztán az ablakhoz rohant, és kinézett. Én is kipillantottam, és reméltem, hogy nem a tornác tetejére vagy egy fal mellé dobtam az égő kelmét. Most már – késve – megláttam, hogy a szobában volt egy kályha is. Abba is biztonságosan behajíthattam volna a függönyt, hogy elégjen.

Odakint sötét volt. Otthon még nem ment le a nap, amikor elragadtak onnan, itt viszont már besötétedett. Láttam a függönyt egy emelettel lejjebb égni. Épp csak annyira világította be az éjszakát, hogy lássuk: a földön hever, távol a legközelebbi faltól. A kapkodásom nem okozott bajt. Hazamehettem, tudván, hogy másodszor is elhárítottam a veszélyt.

Vártam, hogy hazamenjek.

Az első utam véget ért, amint a fiú biztonságban volt – és épp időben, hogy én is biztonságba jussak. Most azonban, miközben vártam, rájöttem, hogy nem leszek még egyszer ilyen szerencsés.

Nem szédültem. A szoba nem homályosult el, tagadhatatlanul valóságos maradt. Körülnéztem, nem tudtam, mit tegyek. A félelem, amely hazulról idáig követett, most fellobbant bennem. Mi lesz velem, ha ezúttal nem kerülök magamtól vissza? Mi van, ha megfeneklek itt – akárhol is vagyok? Nem volt pénzem, és elképzelésem sem, hogyan jussak haza.

Kibámultam a sötétségbe, és igyekeztem megnyugodni. Az cseppet sem volt azonban megnyugtató, hogy itt nem láttam városi fényeket. Egyáltalán semmilyen fényt. De akkor sem voltam közvetlen veszélyben. És akárhol is voltam, de egy gyerekkel együtt – és egy gyerek készségesebben megválaszolhatja a kérdéseimet, mint egy felnőtt.

Ránéztem. Kíváncsian, félelem nélkül nézett vissza rám. Nem Rufus volt, ezt most már láttam. Ugyanolyan vörös hajú és vézna volt, de magasabb, nyilvánvalóan három-négy évvel idősebb. Elég idős, gondoltam, hogy tudja: nem szabad játszani a tűzzel. Ha nem gyújtotta volna fel a függönyeit, talán még mindig otthon volnék.

Odamentem hozzá, kivettem a kezéből a pálcát, és a kályhába dobtam.

– Valakinek egy ilyennel kellene megpálcáznia – mondtam –, mielőtt felgyújtod az egész házat.

Amint kimondtam, meg is bántam. Szükségem volt a fiú segítségére. De ki tudja, miféle bajba kevert engem!

A fiú riadtan hátrahőkölt.

– Ha egy ujjal is hozzám nyúlsz, megmondalak a papámnak! – Eltéveszthetetlenül déli kiejtéssel beszélt, és mielőtt elhessegethettem volna a gondolatot, szöget ütött a fejembe, hogy talán a déli államok egyikében vagyok. Két-háromezer mérföldre az otthonomtól.

Ha délen vagyok, a két-három órás időeltolódás megmagyarázná a kinti sötétséget. De akárhol voltam is, a legkevésbé sem szerettem volna találkozni a gyerek apjával. Börtönbe juttathatna, amiért betörtem a házába – vagy akár le is lőhetne betörésért. Most már volt valami konkrét dolog, amitől félhettem. A fiú pedig kétségtelenül tudna mondani nekem mást is.

És fog is. Ha már egyszer itt ragadtam, mielőbb ki kell derítenem mindent, amit csak lehet. Bármilyen veszélyes is volt itt maradni, egy olyan férfi házában, aki lelőhet, az még veszedelmesebbnek tűnt, hogy teljesen tudatlanul kóboroljak az éjszakában. Majd halkan beszélünk.

– Ne törődj az apáddal! – mondtam neki fojtott hangon. – Bőven lesz mit mondanod neki, amikor meglátja a megégett függönyöket.

A fiú mintha összezsugorodott volna. A válla meggörnyedt, és elfordulva a tűzbe bámult.

– Egyébként ki vagy te? – kérdezte. – Mit keresel itt?

Ezek szerint ő sem tudta – nem is igazán számítottam rá. De meglepően oldottan viselkedett – sokkal nyugodtabb volt, mint én lettem volna az ő korában, ha egyszer csak egy idegen bukkant volna fel a szobámban. Én egész biztosan nem maradtam volna bent. Ha a fiú olyan félénk gyerek lett volna, mint én voltam, valószínűleg már rég elérte volna, hogy megöljenek.

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

– Rufus.

Egy pillanatig csak bámultam rá.

– Rufus?

– Igen. Mi a baj?

Bárcsak tudtam volna, mi a baj – hogy mi folyik itt!

– Jól vagyok – mondtam. – Figyelj csak… Rufus, nézz rám. Láttál már korábban?

– Nem.

Ez volt a helyes válasz. Az észszerű válasz. Igyekeztem ezt elfogadni a neve és a túlságosan is ismerős arca ellenére. De a gyerek, akit a folyóból kihúztam, könnyen ezzé a gyerekké nőhetett fel – három-négy év alatt.

– Emlékszel, amikor majdnem vízbe fulladtál? – kérdeztem, és bután éreztem magam.

Összeráncolta a homlokát, és alaposabban szemügyre vett.

– Fiatalabb voltál – mondtam. – Talán ötéves. Emlékszel?

– A folyóra? – Halkan, tétován kérdezte, mintha maga sem hinné el.

– Akkor mégis emlékszel. Te voltál az.

– A fuldoklásra… arra emlékszem. És te…?

– Nem hiszem, hogy láttál akkor. És gondolom, nagyon rég lehetett… számodra.

– Nem, most már emlékszem rád. Láttalak.

Nem szóltam semmit. Nem igazán hittem neki. Azon töprengtem, vajon csak azt mondja-e nekem, amit szerinte hallani akarok. De hát nem volt oka hazudni nekem. Szemlátomást nem félt tőlem.

– Akkor ezért éreztem úgy, hogy ismerlek – mondta. – Nem emlékeztem… talán mert úgy láttalak. Elmeséltem a mamának, és ő azt mondta, nem láthattalak úgy.

– Hogy?

– Hát… csukott szemmel.

– Csukott… – Elhallgattam. A fiú nem hazudott; álmodott.

– Igaz! – erősködött hangosan. Aztán észbe kapott, és suttogva folytatta. – Láttalak úgy, amikor beleléptem a gödörbe.

– Gödörbe?

– A folyóban. A vízben gázoltam, és volt ott egy gödör. Elestem, és aztán már nem találtam az alját. Láttalak téged egy szobában. Láttam a szoba egy részét, és körös-körül könyvek voltak… több, mint a papa könyvtárában. Nadrágot viseltél, mint egy férfi… mint most is. Azt hittem, férfi vagy.

– Nagyon köszönöm.

– De most csak úgy nézel ki, mint egy nő, aki nadrágot visel.

Sóhajtottam.

– Jól van, ne is törődj vele. Mindaddig, míg felismered bennem azt, aki kihúzott a folyóból…

– Kihúztál? Gondoltam, hogy te lehettél az.

Összezavarodtam.

– Azt hittem, emlékszel.

– Emlékszem arra, hogy láttalak. Olyan volt, mintha abbahagytam volna a fuldoklást egy időre, és megláttalak, aztán megint fuldokolni kezdtem. Aztán ott volt a mama és a papa.

– És a papa puskája – mondtam keserűen. – Az apád majdnem lelőtt.

– Ő is azt hitte, hogy férfi vagy… és hogy megpróbáltad bántani a mamát és engem. A mama azt mondja, hogy kérte, hogy ne lőjön le, aztán eltűntél.

– Igen. – Alighanem a nő szeme láttára tűntem el. Vajon mit gondolt erről?

– Megkérdeztem tőle, hová mentél – mondta Rufus –, de mérges lett, és azt mondta, hogy nem tudja. Később megint megkérdeztem, és megütött. Pedig ő sosem üt meg.

Vártam, arra számítottam, hogy megkérdezi tőlem ugyanezt, de nem szólt többet. Csak a szemével kérdezett. A gondolataim között kutattam valamiféle válasz után.

– Mit gondolsz, Rufe, hová mentem?

Felsóhajtott, és csalódottan válaszolt:

– Akkor te sem mondod meg nekem.

– De igen… amennyire el tudom mondani. De válaszolj előbb! Mondd meg, szerinted hová mentem.

Úgy tűnt, mérlegeli, feleljen-e.

– Vissza a szobába – mondta végül. – A könyves szobába.

– Ez találgatás, vagy láttál megint?

– Nem láttalak. Eltaláltam? Oda mentél vissza?

– Igen. Haza, hogy éppúgy ráijesszek a férjemre, ahogyan bizonyára a szüleidre ráijesztettem.

– De hogyan kerültél oda? És hogy kerültél ide?

– Így – csettintettem.

– Ez nem igazi válasz!

– Nincs másik válaszom. Előbb otthon voltam; aztán egyszer csak itt termettem, és segítettem neked. Nem tudom, hogyan történik… hogyan tudok így mozogni… vagy hogy mikor következik be. Nem tudom irányítani.

– Ki tudja?

– Nem tudom. Senki. – Nem akartam elültetni a fejében azt a gondolatot, hogy ő irányíthatná. Különösen, ha aztán kiderül, hogy tényleg képes rá.

– De… milyen? Mit látott a mama, amiről nem hajlandó beszélni?

– Valószínűleg ugyanazt, amit a férjem is látott. Ő azt mondta, hogy amikor eljöttem hozzád, eltűntem. Egyszerűen csak elillantam. Aztán később előbukkantam.

Ezen elgondolkozott.

– Elillantál? Úgy érted, mint a füst? – Félelem jelent meg az arcán. – Mint egy szellem?

– Talán, mint a füst, de ne gondold, hogy szellem vagyok. Szellemek nem léteznek.

– A papa is ezt mondja.

– Igaza van.

– De a mama azt mondja, egyszer látott egyet.

Sikerült lenyelnem a véleményemet. Végtére is az anyja… Különben is, talán én voltam a szelleme. Muszáj volt valami magyarázatot találnia az eltűnésemre. Kíváncsi vagyok, hogy a józanabb gondolkodású férje mivel magyarázta. De ez nem volt lényeges. Most az számított, hogy a fiút ne zaklassam fel.

– Segítségre volt szükséged – mondtam neki. – Azért jöttem, hogy segítsek. Kétszer is. Ettől olyasvalakinek tűnök, akitől félni kell?

– Azt hiszem, nem. – Hosszan nézett, aztán odalépett hozzám, habozva kinyújtotta kormos kezét, és megérintett.

– Látod? – kérdeztem. – Ugyanolyan valódi vagyok, mint te.

Bólintott.

– Gondoltam, hogy az vagy. Amiket csináltál… ahhoz annak kellett lenned. És a mama is azt mondta, hogy hozzád ért.

– Az biztos. – Megdörzsöltem a vállamat, ahol a nő kétségbeesett ütéseinek nyoma maradt. Egy pillanatra megzavart a sajgás, erővel eszembe juttatta, hogy a nő alig néhány órája támadt rám. A fiú mégis idősebb volt. Akkor hát a tény: az utazásom valamiképpen nemcsak a téren, hanem az időn is átívelt. Újabb tény: az utazásaim fókusza a fiú – és talán az okozója is. Látott a nappalimban, mielőtt valami hozzá vonzott volna; ezt nem találhatta ki magától. Én viszont egyáltalán semmit nem láttam, és nem is éreztem mást, csak émelygést és szédülést.

– A mama azt mondta, hogy amit csináltál velem azután, hogy kihúztál a vízből, az olyan volt, mint a Királyok második könyvében – mondta a fiú.

– A miben?

– Amikor Elizeus ráhajolt a halott fiú szájára, és a fiú feléledt. A mama azt mondta, hogy amikor látta, hogy ezt csinálod velem, meg akart állítani, mert csak egy nigger voltál, akit sosem látott korábban. Aztán eszébe jutott a Királyok második könyve.

Leültem az ágyra, és végigmértem, de a szeméből nem tudtam kiolvasni egyebet érdeklődésen és a felidézett izgatottságon kívül.

– Hogy mit mondott, mi vagyok? – kérdeztem.

– Csak egy idegen nigger. Ő és a papa is tudták, hogy sosem láttak korábban.

– Piszkosul ronda dolog volt tőle ezt mondani rögtön azután, hogy látta, amint megmentem a fia életét.

Rufus a homlokát ráncolta.

– Miért?

Nagy szemet meresztettem rá.

– Mi a baj? – kérdezte. – Miért vagy mérges?

– Az anyád mindig niggernek hívja a feketéket, Rufe?

– Persze, kivéve, ha vendégei vannak. Miért?

Ártatlan kérdezősködése összezavart. Vagy tényleg nem tudta, mit beszél, vagy várt rá a hollywoodi életpálya. Akárhogy is, nekem nem fogja többet mondani.

– Egy fekete nő vagyok, Rufe. Ha muszáj a nevemen kívül máshogy nevezned, akkor nevezz így.

– De…

– Ide hallgass, segítettem neked. Eloltottam a tüzet, igaz?

– Igaz.

– Jól van, akkor tedd meg nekem azt a szívességet, hogy úgy nevezel, ahogyan én szeretném.

Csak bámult rám.

– Most pedig – mondtam szelídebben – áruld el, láttál-e megint, amikor a függöny égni kezdett. Úgy értem, láttál-e ugyanúgy, ahogy akkor, amikor fuldokoltál?

Kellett neki egy perc, hogy átzökkenjen egy másik kerékvágásba. Akkor válaszolt:

– Semmit nem láttam, csak a tüzet. – Leült a régi rúdtámlás székbe a kályha mellett, és rám nézett. – Addig nem láttalak, amíg ide nem jöttél. De úgy féltem… kicsit olyan volt, mint amikor fuldokoltam… de nem hasonlított emlékeim szerint semmi másra. Azt hittem, le fog égni a ház, és én leszek a hibás. Azt hittem, meg fogok halni.

Bólintottam.

– Valószínűleg nem haltál volna meg, mert időben kijutottál volna. De ha a szüleid is itt alszanak, a tűz elérhette volna őket, mielőtt felébrednek.

A fiú a kályhába bámult.

– Egyszer felgyújtottam az istállót – mondta. – Azt akartam, hogy a papa adja nekem Nerót… egy lovat, amelyik tetszett. De eladta Wyndham tiszteletesnek, csak mert Wyndham tiszteletes egy csomó pénzt ajánlott érte. A papának már így is rengeteg pénze van. Mindenesetre feldühödtem, és felgyújtottam az istállót.

Ámultan ingattam a fejemet. A fiú már most többet tudott a bosszúról, mint én. Miféle emberré fog felnőni?

– Ezt a tüzet miért gyújtottad? – kérdeztem. – Hogy valami más miatt visszavágj az apádnak?

– Amiért megütött. Látod? – Megfordult, és felhúzta az ingét, hogy lássam a hosszú, vörös, hólyagos csíkokat. Régi nyomokat is láttam, legalább egy sokkal rosszabb verés ronda hegeit.

– Az ég szerelmére!

– Azt mondta, hogy pénzt vettem ki az íróasztalából, én pedig mondtam, hogy nem. – Vállat vont. – Azt mondta, hogy hazugnak neveztem, és megütött.

– Nem is egyszer.

– Csak egy dollárt vettem el. – Leengedte az ingét, és szembefordult velem.

Nem tudtam, mit mondjak erre. A fiú szerencsés, ha felnőttkorában nem csukják le – már ha felnő. Folytatta:

– Arra gondoltam, ha leég a ház, akkor elveszíti minden pénzét. Jobb is, ha elveszti. Csak arra bír gondolni. – Rufus megborzongott. – De aztán eszembe jutott az istálló és a korbács, amivel megvert, miután azt a tüzet meggyújtottam. A mama azt mondta, ha nem állította volna meg, a papa megöl. Féltem, hogy ezúttal tényleg megölne, ezért el akartam oltani a tüzet. De nem tudtam. Nem tudtam, mit tegyek.

Tehát engem hívott. Most már biztos voltam benne. A fiú valamiképpen magához vonzott, amikor olyan csávába került, amivel nem bírt el. Hogy hogy csinálta, azt nem tudtam. A jelek szerint még csak azt sem tudta, hogy ő tette. Ha tudná, és akarattal is szólítani tudna, lehet, hogy egyszer csak apa és fia között találnám magamat az egyik verés során. El sem tudtam képzelni, akkor mi történne. Egyszer elég volt találkoznom Rufus apjával. Nem mintha a fiú akkora főnyereménynek tűnt volna. De…

– Azt mondtad, megkorbácsolt, Rufe?

– Igen. A korbáccsal, amivel a niggereket és a lovakat veri.

Ez egy pillanatra belém fojtotta a szót.

– Amivel… kiket ver?

Óvakodva fürkészett.

– Nem rólad beszéltem.

Félresöpörtem.

– Akkor is mondj feketéket. De… az apád feketéket korbácsol?

– Amikor szükséges. De a mama azt mondta, mindegy, mit tettem, kegyetlen és szégyenletes engem így megkorbácsolnia. Azután elvitt Baltimore Citybe, May néni házába, de a papa eljött, fogott és hazahozott. És egy idő után a mama is hazajött.

Egy pillanatra megfeledkeztem a korbácsról és a „niggerekről”. Baltimore City. A marylandi Baltimore?

– Most messze vagyunk Baltimore-tól, Rufe?

– Az öböl másik oldalán.

– De… még mindig Marylandben vagyunk, ugye? – Éltek rokonaim Marylandben, akik segítenének, ha szükségem volna rájuk, és ha el tudnám érni őket. De kezdett motoszkálni bennem a gondolat, hogy el tudnék-e érni bárkit is, akit ismerek. Új, lassan növekvő félelem lett rajtam úrrá.

– Hát persze hogy Marylandben vagyunk – mondta Rufus. – Hogyhogy ezt nem tudod?

– Milyen nap van?

– Nem tudom.

– Mi az év? Csak mondd meg az évet!

A szobán át az ajtóra nézett, aztán gyorsan visszakapta rám a pillantását. Rájöttem, hogy a tudatlanságom és a váratlan hevességem nyugtalanította. Kényszerítettem magam, hogy higgadtan beszéljek.

– Ugyan már, Rufe, tudod, milyen évet írunk, ugye?

– Hát… ezernyolcszáztizenötöt.

– Tessék?

– Ezernyolcszáztizenötöt.

Mozdulatlanul ültem, mélyen beszívtam a levegőt, hogy megnyugodjak, és hittem neki. Hittem neki. Még csak meg sem lepődtem, ahogy az elvárt lett volna. Korábban már elfogadtam a tényt, hogy utaztam az időben. Most pedig már tudtam, hogy még messzebb kerültem az otthonomtól, mint gondoltam. És most már azt is tudtam, Rufus apja miért korbácsolt „niggereket” is, nem csak lovakat.

Felnéztem, és láttam, hogy a fiú felkelt a székből, és közelebb merészkedett.

– Mi bajod? – kérdezte. – Folyton rosszul vagy.

– Semmiség, Rufe. Jól vagyok. – Nem igaz; rosszul voltam. Mit tegyek? Miért nem mentem haza? Ez a hely halálos lehet számomra, ha tovább itt kell maradnom. – Ez egy ültetvény? – kérdeztem.

– A Weylin-ültetvény. A papám Tom Weylin.

– Weylin… – A név egy emléket ébresztett fel bennem, amire évek óta nem gondoltam. – Rufus, a vezetéknevedet W-e-y-l-i-n-nek írod?

– Igen, azt hiszem, így helyes.

Türelmetlen pillantást vetettem rá. Egy ilyen idős fiúnak már tudnia kellene, hogyan írják a saját nevét – még ha szokatlan is az írásmódja.

– Helyes – mondta gyorsan.

– És… nem él itt a környéken egy fekete lány, talán egy rabszolgalány, akit Alice-nek hívnak? – Nem voltam biztos a lány vezetéknevében. Az emlék töredékesen jutott csak eszembe.

– De. Alice a barátom.

– Tényleg? – A kezemet bámultam, próbáltam gondolkozni. Amint hozzászoktam egy lehetetlenséghez, máris belebotlottam a következőbe.

– De nem rabszolga – mondta Rufus. – Szabad, annak született, mint az anyja.

– Tényleg? Akkor talán… – Hagytam elhalni a mondatot, miközben a gondolataim vágtatva próbálták összeilleszteni a mozaikokat. Az állam egyezett, és a dátum, a szokatlan név, az Alice nevű lány is…

– Talán mi? – firtatta Rufus.

Igen: talán mi? Nos, akkor talán, ha nem őrültem meg teljesen, ha nem a legtökéletesebb hallucinációt élem éppen, amiről csak hallottam, ha a gyerek előttem igazi, és az igazat mondja, akkor talán ő az egyik ősöm.

Talán a sokadik ükapám, de homályosan még mindig él a családom emlékezetében, mert a lánya vett egy díszesen faragott, faládába zárt Bibliát, és abban elkezdte vezetni a családi krónikát. A nagybátyámnak még mindig megvolt.

Hagar nagyi. Hagar Weylin, született 1831-ben. Az ő neve volt az első. A szüleit Rufus Weylinként és Alice Green-valami Weylinként jegyezte fel.

– Rufus, mi Alice családneve?

– Greenwood. Miről beszéltél? Talán mi?

– Semmi. Csak… azt hittem, ismerek valakit a családjában.

– És ismersz?

– Nem tudom. Régen találkoztam azzal, akire gondoltam. – Gyenge hazugság. De jobb, mint az igazság. Akármilyen fiatal is volt a fiú, úgy gondoltam, ha elmondanám neki az igazságot, kétségbe vonná az ép eszemet.

Alice Greenwood. Hogy mehetett hozzá ehhez a fiúhoz? Egyáltalán házasok voltak? És a családomban miért nem említette senki, hogy Rufus Weylin fehér volt? Ha tudták volna! De valószínűleg nem tudták. Hagar Weylin Blake 1880-ban hunyt el, jóval az általam ismert rokonok születése előtt. Alighanem a legtöbb tény az életéről a halálával együtt elveszett. Vagy legalábbis elfelejtődött, mielőtt leszűrődött volna hozzám. Csak a Biblia maradt.

Hagar megtöltötte az oldalakat gondos kézírásával. Volt egy feljegyzés Oliver Blake-kel kötött házasságáról és egy felsorolás a hét gyerekéről, az ő házasságaikról, néhány unokáról… Aztán valaki más folytatta a listát. Olyan sok rokon, akit sosem ismertem, és soha nem is fogok.

Hacsak…

A fiúra néztem, aki majd Hagar apja lesz. Semmi nem volt benne, ami a rokonaimra emlékeztetett. Összezavart a látványa. De ő kellett hogy legyen. Kellett hogy legyen valami oka a kapocsnak közöttünk. Persze nem hittem igazán, hogy a vérrokonság megmagyarázhatja azt, hogy immár kétszer is hozzá vonzott valami. Mert nem. De semmi más sem magyarázhatta meg. Ami köztünk volt, az valami új volt, aminek még neve sem volt. Valami egyforma furcsaság bennünk, ami talán – vagy talán nem – a rokonságunkból eredt. Így most már külön okom volt örülni, amiért meg tudtam menteni. Mert hát… mert hát mi lett volna velem, az anyám családjával, ha nem mentettem volna meg?

Ezért voltam itt? Nemcsak egy balesetre hajlamos kisfiú túlélését biztosítani, de a családomét is, és a saját születésemet?

De megint csak: mi történt volna, ha a fiú megfullad? Megfulladt volna egyáltalán nélkülem? Vagy az anyja megmentette volna valahogyan? Időben megérkezett volna az apja, hogy megmentse? Valamelyikük biztosan kihúzta volna. Az élete nem függhetett egy még meg sem fogant leszármazottja tetteitől. Bármit is tettem, neki életben kellett maradnia, hogy Hagar apja legyen, különben nem létezhetnék. Ez így volt logikus.

De valahogyan mégsem volt elég logikus ahhoz, hogy vigaszt nyújtson. Nem volt elég logikus ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjam a gyereket, ha megint bajban találom – nem mintha bármilyen gyereket cserben hagytam volna. Ez a gyerek azonban különleges bánásmódot igényelt. Ahhoz, hogy éljek és mások is éljenek, neki is élnie kellett. Nem mertem próbára tenni a paradoxont.

– Tudod – fürkészett –, egy kicsit hasonlítasz Alice anyjára. Ha ruhát viselnél, és kontyban lenne a hajad, nagyon hasonlítanál rá. – Barátságosan mellém ült az ágyra.

– Akkor meglep, hogy az anyád nem tévesztett össze vele – mondtam.

– Ilyen ruhában nem! Először ő is azt hitte, hogy férfi vagy, meg én is… és a papa is.

– Ó! – Most már kicsit könnyebb volt megérteni ezt a tévedést.

– Biztos vagy benne, hogy nem vagy Alice rokona?

– Nem tudok róla – hazudtam, majd gyorsan témát váltottam. – Rufe, vannak itt rabszolgák?

Bólintott.

– Harmincnyolc rabszolga, a papa mondta. – Felhúzta csupasz lábát, és törökülésbe helyezkedett az ágyon velem szemben. Még mindig érdeklődve vizslatott. – Te nem rabszolga vagy, ugye?

– Nem.

– Gondoltam. Nem úgy beszélsz meg nem úgy öltözködsz meg nem úgy viselkedsz. Nem látszol szökevénynek sem.

– Nem is vagyok az.

– És nem hívsz „gazdának” sem.

Engem is meglepett, hogy felnevettem.

– Gazda?

– Úgy kellene. – Nagyon komolyan beszélt. – Te meg azt akarod, hogy feketének nevezzelek.

Komolyságától belém szakadt a nevetés. Különben is, mi volt ebben a vicces? Valószínűleg igaza volt. Kétségtelenül valamiféle tiszteletteljes megszólítást kellett volna használnom. Na de „gazda”?

– Ezt kell mondanod – erősködött. – Vagy „ifjú gazdát”, vagy… vagy „úrfit”, mint Alice. Így kellene.

– Nem. – Megráztam a fejemet. – Nem, hacsak nem fordulnak a dolgok sokkal rosszabbra.

A fiú megragadta a karomat.

– Igen! – suttogta. – Bajba kerülsz, ha nem teszed, és a papa meghallja.

Akkor kerülök bajba, ha a „papa” egyáltalán beszélni hall. De a fiú láthatóan aggódott, sőt féltett engem. Az apja olyan embernek tűnt, aki keményen megdolgozott azért, hogy félelmet keltsen.

– Jól van – mondtam. – Ha bárki bejönne, „Rufus úrfinak” foglak hívni. Az megfelel? – Ha bárki bejön, örülhetek, ha élve megúszom.

– Igen – mondta Rufus. Megkönnyebbültnek látszott. – Még mindig sebhelyes a hátam, ahol a papa megkorbácsolt.

– Láttam. – Ideje volt kijutnom a házból. Elég volt a beszédből, tanulásból és reménykedésből, hogy valahogyan hazarepülök. Világos volt, hogy bármiféle hatalom is használt engem Rufus megvédésére, az nem gondoskodott az én védelmemről. Ki kellett jutnom a házból egy biztonságos helyre, mielőtt felkel a nap – már ha van itt számomra biztonságos hely. Kíváncsi voltam, hogyan boldogultak és éltek túl Alice szülei.

– Hé! – szólalt meg Rufus hirtelen.

Összerezzentem, ránéztem, és akkor eszméltem rá, hogy valamit mondott – erről lemaradtam.

– Azt kérdeztem, hogy hívnak – ismételte. – Nem mondtad még.

Ez minden?

– Edana – mondtam. – A legtöbben Danának hívnak.

– Jaj, ne! – jajdult fel halkan. Úgy nézett rám, mint egy kísértetre.

– Mi a baj?

– Azt hiszem, semmi… de… tudni akartad, ezúttal is láttalak-e, mielőtt idejöttél volna, ahogyan a folyónál láttalak. Hát, nem láttalak, de azt hiszem, hallottalak.

– Hogyan? Mikor?

– Nem tudom, hogyan. Nem voltál itt. De amikor kigyulladt a tűz, és megijedtem, egy férfi hangját hallottam. Azt kérdezte: „Dana?” Aztán azt: „Megint megtörténik?” És valaki más… te… azt suttogtad: „Azt hiszem.” Hallottalak!

Fáradtan felsóhajtottam, sóvárogtam a saját ágyam után, és hogy legyen vége a válasz nélküli kérdéseknek. Hogyan hallott minket Rufus időn és téren át? Nem tudom. Nincs is időm eltöprengeni rajta. Más, sürgetőbb gondjaim vannak.

– Ki volt az a férfi? – kérdezte Rufus.

– A férjem. – Megdörgöltem az arcomat. – Rufe, ki kell jutnom innen, mielőtt az apád felébred. Megmutatod az utat a földszintre, hogy ne ébresszek fel mindenkit?

– Hová mész?

– Nem tudom, de itt nem maradhatok. – Egy pillanatra elhallgattam, és eltűnődtem, mennyit segíthetne nekem – és hogy akarna-e segíteni.

– Távol vagyok az otthonomtól – mondtam –, és nem tudom, mikor jutok vissza oda. Tudsz valamilyen helyet, ahová mehetnék?

Rufus kinyújtotta a lábát, és megvakarta a fejét.

– Kimehetsz és elbújhatsz reggelig. Aztán előjöhetnél, és megkérdezhetnéd a papát, hogy dolgozhatnál-e itt. Néha felbérel szabad niggereket.

– Tényleg? És ha te szabad lennél, és fekete, akkor szívesen dolgoznál neki?

Elfordította a tekintetét és megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Néha nagyon kegyetlen.

– Máshová nem mehetnék?

Tovább törte a fejét.

– Bemehetnél a városba, hogy ott munkát találj.

– Hogy hívják a várost?

– Easton.

– Messze van?

– Nem túl messze. A niggerek néha gyalog is elmennek odáig, amikor a papa menlevelet ad nekik. Vagy talán…

– Igen?

– Alice anyja közelebb lakik. Hozzá is elmehetsz, és elmondhatná, hol érdemes munkát keresni. Talán meg is szállhatsz nála. Akkor megint láthatnálak, mielőtt hazamész.

Meglepett, hogy újra látni akar. Nem sok kapcsolatom volt gyerekekkel azóta, hogy magam is az voltam. Azon kaptam magam, hogy ezt a gyereket viszont kedvelem. A környezete rajta hagyta kedvezőtlen nyomát, de a polgárháború előtti Délen sokkal rosszabb ember könyörületére utalva is találhattam volna magamat – és lehetnék valaki sokkal rosszabb leszármazottja.

– Hol találom Alice anyját? – kérdeztem.

– Az erdőben lakik. Gyere ki, és elmondom, hogy tudsz odamenni.

Fogta a gyertyáját, és az ajtóhoz ment. Mozgását kísérteties árnyékok követték. Hirtelen belém hasított, milyen könnyen elárulhatna – elég lenne kinyitnia az ajtót, és elszaladnia vagy kiáltania.

Ő azonban résnyire nyitotta csak ki, és kilesett, majd megfordulva intett nekem. Izgatottnak és elégedettnek látszott, épp csak annyira félt, hogy óvatos legyen. Megkönnyebbülve, gyorsan követtem. Élvezte a dolgot – a kalandot. És éppenséggel most is a tűzzel játszott, egy betolakodónak segített észrevétlenül megszöknie az apja házából. Ha az apja megtudta volna, valószínűleg mindkettőnket megkorbácsol.

Odalent hangtalanul nyílt a nagy, súlyos ajtó, és kiléptünk a kinti sötétségbe, mely nem volt teljes. Félhold és több millió csillag világította meg az éjszakát, ahogyan otthon sosem. Rufus azonnal mondta volna az utat a barátja háza felé, de megállítottam. Valamit előbb el kellett intézni.

– Hova estek a függönyök, Rufe? Vigyél oda!

Engedelmeskedett, és befordultunk a ház sarkánál. Ott füstölögtek a földön a függöny maradványai.

– Ha meg tudunk szabadulni ettől – mondtam –, rá tudod venni az anyádat, hogy új függönyt adjon neked anélkül, hogy szólna az apádnak?

– Azt hiszem – mondta. – Amúgy is alig beszélnek egymással.

A függöny nagyja már kihűlt. Eltapostam a parázsló szegélyeket, nehogy ismét lángra lobbanjanak, aztán kerestem egy nagyobb, perzseletlen szövetdarabot. Szétterítettem, és megtöltöttem a kisebb cafatokkal és a pernyével meg a földdel, amit velük együtt felmarkoltam. Rufus némán segített. Amikor végeztünk, szoros batyuba tekertem össze a függönyt, és átadtam neki.

– Tedd a kályhába – mondtam. – Mielőtt lefeküdnél aludni, várd meg, míg az egész elhamvad. És Rufe… ne gyújts fel semmi mást.

Szégyenkezve lesütötte a szemét.

– Nem fogok.

– Helyes. Kell hogy legyen biztonságosabb módja is az apád bosszantásának. Tehát, merre kell menni Alice házához?

3

MEGMUTATTA AZ UTAT, aztán magamra hagyott a néma, hideg éjszakában. Egy pillanatig csak álltam a ház mellett, félelemmel telve, magányosan. Korábban nem tűnt fel, mennyire megnyugtatott a fiú jelenléte. Végül elindultam a ház és a földek közti tágas, füves mezőn. Körülöttem elszórtan fákat és sötét épületeket láttam. Az egyik irányban, a házból alig láthatóan, kis építmények sorakoztak. Úgy gondoltam, rabszolgakunyhók lehetnek. Mintha láttam volna valakit járkálni körülöttük, és egy pillanatra megdermedtem egy nagy, terebélyes fa mögött. Az alak némán eltűnt két kunyhó között – egy rabszolga lehetett, aki alighanem ugyanannyira szerette volna elkerülni, hogy éjszaka rajtacsípjék, mint én.

Kikerültem egy szántót, amelyen valami derékig érő, fűszerű növény nőtt. Meg sem próbáltam a gyenge fényben azonosítani. Rufus beszélt nekem erről a rövidebb útról, és a hosszabbról is, az országúton. Örültem, hogy az utóbbit elkerülhetem. A gondolat, hogy egy felnőtt fehér emberrel találkozhatok össze, jobban megrémített, mint az utcai erőszak kilátása otthon.

Végül elértem egy erdőhöz, mely a sötétség szilárd falának látszott a holdfényes földek után. Több másodpercig álltam előtte, és az motoszkált a fejemben, nem jártam volna-e jobban az úttal.

Ekkor kutyaugatást hallottam – nem is túl messze –, és hirtelen támadt félelmemben átcsörtettem egy fiatal bozóton a fák közé. Tövisek, mérges szömörce, kígyók jutottak eszembe… de nem álltam meg. Egy falka kóbor kutya rosszabb kilátásnak tűnt. Vagy egy falka szelídített vadászkutya, amelyekkel szökött rabszolgákat keresnek.

Az erdő nem volt olyan koromsötét, mint amilyennek elsőre látszott. Miután a szemem hozzászokott a homályhoz, már láttam is egy keveset. Fákat – magas és árnyas fákat mindenütt. Míg gyalogoltam, azon töprengtem, honnan tudhatnám, jó irányba tartok-e. Ez elég is volt. Sarkon fordultam – remélve, hogy még tudom, merre van az előre és a hátra –, és elindultam vissza a mezőre. Túlságosan is városi lány voltam.

Sikerült visszakeverednem a mezőre, ahol balra fordultam, amerre Rufus elmondása szerint út húzódott. Megtaláltam, és a kutyák után fülelve elindultam rajta. Most azonban csak néhány éjszakai madár és rovar törte meg a csendet – tücskök, egy bagoly és egy másik madár, amelynek nem tudtam a nevét. Az út szélén maradtam, igyekeztem elfojtani az idegességemet, és azért imádkoztam, hogy hazamehessek.

Valami olyan közel surrant át az úton, hogy majdnem érintette a lábamat. Megdermedtem, még sikoltani sem bírtam a hirtelen rám törő rettegéstől, aztán rájöttem, hogy csak egy kis állat, amelyet én riasztottam fel – talán róka vagy nyúl. Észrevettem, hogy kicsit imbolygok, megszédültem. Térdre rogytam, kétségbeesetten akartam, hogy a szédülés erősödjön, jöjjön az áttűnés…

Behunytam a szememet. Amikor kinyitottam, a földút és a fák még mindig ott voltak. Fáradtan feltápászkodtam, és ismét elindultam.

Miután már egy jó ideje gyalogoltam, megfordult a fejemben, nem mentem-e el véletlenül a kunyhó mellett. Ekkor hangok ütötték meg a fülemet – ezúttal nem madaraké és más állatoké, ezt először fel sem ismertem. De akármi volt is, egyre közeledett. Képtelenül hosszú időbe telt, mire leesett, hogy lovak tartanak lassan felém az úton.

Épp időben ugrottam a bokrok közé.

Mozdulatlanul füleltem a földön, azon gondolkoztam, megláttak-e a közeledő lovasok. Én már láttam a sötét, lassan mozgó alakokat. Mellettem elhaladva a Weylin-ház irányába tartanak majd tovább, és ha meglátnak, könnyen lehet, hogy fogolyként magukkal visznek. Itt a feketékről feltételezték, hogy rabszolgák, hacsak nem tudták bizonyítani, hogy szabadok – hacsak nem volt szabadságlevelük. A papír nélküli feketék szabad prédának számítottak bármelyik fehér számára.

Ezek a lovasok pedig fehérek voltak. Láttam a holdfényben, ahogy közelebb értek. Aztán néhány lépésre tőlem elfordultak, és behatoltak az erdőbe. Teljes mozdulatlanságban figyeltem, és vártam, amíg mind el nem haladtak mellettem. Nyolc fehér férfi lovagolt ráérősen éjnek évadján. Nyolc fehér férfi ment be az erdőbe arrafelé, ahol a Greenwood-kunyhónak kellett lennie.

Pillanatnyi habozás után felkeltem, és óvatosan, fától fáig haladva követtem őket. Akármilyen veszélyesek lehettek rám, valahogyan nem tűntek olyan fenyegetőnek, mint a sötét, árnyékos erdő az idegen hangjaival és ismeretlen veszélyeivel.

Ahogy számítottam rá, a férfiak egy kis rönkházhoz vezettek, mely egy holdsütötte tisztáson állt az erdőben. Rufus azt mondta, az úton eljutok Greenwoodék kunyhójához, de azt nem említette, hogy az úttól nem látható. Talán nem is ez az. Talán ez másvalaki kunyhója. Félig-meddig reméltem is, mert ha a házban lakók feketék, szinte bizonyos, hogy bajban voltak.

A négy lovas leszállt a lováról, és odament az ajtóhoz, hogy ököllel és lábbal bedörömböljön. Amikor senki nem felelt a zörgésre, ketten nekiláttak betörni. Súlyos ajtónak látszott – valószínűbb volt, hogy előbb töri el a férfiak vállát, mint hogy engedjen. De a retesze nem volt ugyanilyen erős. Hasadó fa reccsenése hallatszott, és az ajtó befelé lendült. A négy férfi azonnal benyomakodott, és kisvártatva három embert lökdöstek ki a kunyhóból, szinte kihajították őket. Kettejüket – egy férfit és egy nőt – elkapták a kinti, lóról leszállt lovasok, akik szemlátomást számítottak rájuk. A harmadik, egy hosszú, világos színű ruhát viselő kislány, a földre esett. A férfiak nem törődtek vele, ezért odébb tudott mászni, néhány méterre onnan, ahol én feküdtem a bokrok között, a tisztás szélén.

Most már beszéltek a tisztáson, és kezdtem a távolság és az ismeretlen kiejtés ellenére kivenni a szavakat.

– Nincs engedélye – mondta az egyik lovas. – Elszökött.

– Nem, gazda – könyörgött a kunyhóból kirángatott férfi, aki nyilvánvalóan fekete volt, és fehérekhez beszélt. – Volt menlevelem. Volt…

Az egyik fehér férfi megpofozta. Két másik tartotta kétfelől, és a fekete férfi elernyedt közöttük. Még több beszéd.

– Ha volt menleveled, hová lett?

– Nem tudom. Biztosan elvesztettem idefelé jövet.

Egy olyan közeli fához vonszolták a férfit, hogy félelemtől dermedten lapultam a földre. Elég egy kis balszerencse, és a fehérek észrevesznek, vagy a sötétben nem látnak meg, és rám lépnek.

A férfit arccal a fához szorítva, a törzset ölelve odakötözték, nehogy el tudja engedni. Meztelen volt, láthatóan az ágyból rángatták ki. A nőre néztem, aki még mindig a kunyhó mellett állt, de már sikerült valamibe beburkolóznia. Talán egy takaróba. Amint megláttam, az egyik fehér férfi le is tépte róla. A nő mondott valamit, de olyan halkan, hogy csak a tiltakozó hangsúlyát hallottam.

– Fogd be a szád! – förmedt rá a férfi, aki elvette és a földre dobta a takaróját. – Mégis mi az ördögöt képzelsz, ki vagy te?

Egy másik férfi is közbeszólt.

– Mit gondolsz, mid van, amit még nem láttunk?

Röhögés harsant.

– Láttunk már többet és jobbat is – tette hozzá valaki más.

Trágárságok hangzottak el, és még több röhögés.

A férfit mostanra szorosan a fához kötözték. Az egyik fehér a lovához ment egy ostorért. Egyszer a levegőbe cserdített, láthatóan a maga örömére, aztán lesújtott vele a fekete férfi hátára. Annak teste összerándult, de csak levegő után kapott. Még több csapást viselt el kiáltás nélkül, de hallottam, hogy nehezen, sebesen kapkodja a levegőt.

Mögötte a gyerek hangosan sírt az anyja lábához bújva, de a nő a férjéhez hasonlóan hallgatott. Magához ölelte a lányát, és lehajtott fejjel állt, nem volt hajlandó nézni a verést.

Aztán a férfi megtört. Nyögdécselni kezdett, a halk, szívszaggató hangok akarata ellenére törtek fel belőle. Végül üvölteni kezdett.

Szó szerint éreztem az izzadságát, hallottam szaggatott lélegzetvételét, minden kiáltását, a korbács minden csattanását. Láttam, hogy a teste megrándul, vonaglik, nekifeszül a kötélnek, miközben az üvöltése nem akart abbamaradni. Felfordult a gyomrom, és akarattal kellett kényszerítenem magamat, hogy maradjak, ahol vagyok, és hallgassak. Miért nem hagyták abba?!

– Kérem, uram! – könyörgött a férfi. – Az isten szerelmére, uram, kérem…

Behunytam a szememet, és megfeszítettem az izmaimat, hogy leküzdjem a rám tört hányingert.