NYAKAS TIBOR

A KÉT OROSZLÁN

Könyv Guru

Budapest, 2024

A két oroszlánkölyök boldogan játszott egész nap, míg egy szép napon elhatározták, hogy elindulnak világot látni. Útjuk során nemcsak a körülöttük lévő világot fedezik fel, hanem a barátság, a testvéri szeretet és a tudás erejét is. Kalandozásaik alkalmával különböző nehézségű feladatokat, rejtvényeket oldanak meg, próbákat teljesítenek kíváncsiságuktól vezérelve. Az izgalmas, olykor mulatságos meseregény a három-hét éves gyerekek kedvenc esti meséjévé válhat.

A KÉT OROSZLÁN

I. Utazás

II. A Fehér Ruhás Hölgy

III. A piros szoba

IV. A többi szoba

V. A kert

VI. A táblák mögött

VII. Színek szárnya repít téged oda, ahol várnak rád!

I. UTAZÁS

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy nagy, sűrű, fenyves erdő. Ebben az erőben boldogan élt két kis oroszlánkölyök. Úgy hívták őket, hogy Flóra és Réka. A két oroszlánkölyök boldogan játszott egész nap, míg egyszer, egy szép napon elhatározták, hogy elindulnak világot látni. Az anyukájuk nagyon szomorú lett, mikor meghallotta, hogy milyen terveket szövögetnek az oroszlánok. A kölykök nagyon makacsok, kitartóak és bátrak voltak, és addig-addig győzködték, nyüstölték, kérlelték anyjukat, míg az bele nem egyezett és rá nem bólintott a nagy utazásukra.

– És hova szeretnétek utazni? – kérdezte az anyukájuk.

– Természetesen a világ végére! – felelték a bátor oroszlánkölykök.

– És tudjátok, az merre van? – érdeklődött nevetve a mamájuk.

– Sajnos azt nem – válaszolták lehajtott fejjel. – De te biztosan tudod, igaz, anya, te tudod. Te mindig mindent tudsz, ugye? – kérdezték bizakodóan az anyukájuktól.

– Persze, hogy tudom – válaszolta a mamájuk. – Menjetek el egészen az erdő széléig. Az erdő szélén találtok majd egy nagyon hosszú kerítést. Az jelzi az erdő szélét. Ott keressétek meg a postás bácsit, ő majd segíteni fog a további utatok során.

Azon az estén az oroszlánkölykök alig tudtak elaludni az izgalomtól. Alig bírták kivárni, hogy végre reggel legyen és nekivághassanak a hosszú útnak. Másnap korán reggel felkeltek, megreggeliztek, elköszöntek az anyukájuktól, és nekivágtak a nagy kalandnak. Az anyukájuk nagyon szerette őket, ezért mire felkeltek, sütött nekik az útra pogácsát, és csomagolt a hátizsákjukba innivalót is.

Réka és Flóra egész délelőtt sétáltak a sűrű erdőben. Egy ideig ismerős tájakon haladtak át, hiszen minden nap itt ugrándoztak, kalandoztak. Egyszer csak elérték a kis hidat. A kis híd arról volt híres, hogy azon nem volt szabad átmenniük, amikor együtt játszottak. Az jelölte ugyanis a területük határát, és az anyukájuknak megígérték, hogy attól tovább nem barangolnak el. Na de most nem is barangolásról volt szó, hanem világ körüli útról! Ezért nagy levegőt vettek, és nekivágtak az addig ismeretlen tájnak. Délben megálltak pihenni. Elővették a hátizsákjukból a pogácsát és az innivalót, és megebédeltek. A kis pihenő után folytatták útjukat az erdő széle felé, ahogyan azt a mamájuktól hallották. A madarak csiripeltek a fákon, olyan volt, mintha egy egész kis zenekar kísérné a nagy utazókat. Útközben láttak mókusokat is, akik a fákon ugrándozva játszottak. Késő délután lehetett, amikor egyszer csak elértek egy tisztásra. Itt a fák már nem álltak olyan sűrűn, mint korábban.

– Mi lenne, ha itt táboroznánk le estére? – kérdezte Flóra Rékától.

– De hát nincs hol aludnunk – válaszolta Réka.

Abban a pillanatban – csing-csing, csing-csing – valaki csengetett.

– Ki lehet az? – kérdezte Réka.

– Nem tudom – felelte Flóra.

A tisztás másik végében megpillantottak közeledni egy világoskék színű biciklit. A bicikli egyre közelebb ért hozzájuk, és most már tisztán látszott, hogy valaki ül rajta, és tekeri. A két kíváncsi oroszlánkölyök megvárta, míg a biciklis odaért hozzájuk.

– Szisztok, sziasztok! – köszönt már jó előre a világoskék biciklis figura.

– Szia! – köszöntek vissza egyszerre az oroszlánkölykök.

– Merre jártok erre, ilyen messze az erdő szélén? – kérdezte a biciklis.

– Keressük a postás bácsit! – kiáltotta Flóra.

– Mert szeretnénk világot látni! – vágott közbe Réka.

– Csak már kezd sötétedni, és nem tudjuk, hogy hol fogunk aludni! – sóhajtotta Flóra.

– Nagy szerencsétek van, kisoroszlánok! Nem kell tovább keresgélnetek, mert a postás bácsi én vagyok! – mutatkozott be meghajolva a biciklis.

– Szia, én Réka vagyok – mondta Réka.

– Szia, én Flóra vagyok – mondta Flóra.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek titeket! – válaszolta a postás bácsi.

– Akkor már csak azt kell kitalálnunk, hogy hol fogunk ma este aludni – vetette közbe Réka.

– Ne féljetek kisoroszlánok, mert van nálam egy sátor, és ha van kedvetek, akkor velem is aludhattok a sátorban – ajánlotta fel a postás bácsi. – Csak egy a baj, hogy nincs semmi ennivalóm, mert az sajnos már elfogyott.

– Nekünk van még! – kiáltotta egyszerre a két kis oroszlánkölyök. – Mi szívesen megosztjuk veled!

Úgy is lett. A postás bácsival közösen felállították a nagy sárga sátort.

A sátor akkora volt, hogy mindhárman kényelmesen belefértek. Vacsorára megosztoztak az otthonról hozott maradék pogácsán és az innivalón is. Mire a hold feljött az égre, már mind a három utazó réges-rég szundikált a sátorban.