Anyának, aki megtanította, mi az erő.

PROLÓGUS

Az első merülésemet az első rozsszeszem követte.

A tenger megtelt a drágakövek hangjával, anyám sziluettje után úsztam, a víz felszínén fodrozódó fényfolt felé.

Égett a lábam, ahogy rúgva küzdöttem a kotróöv súlya ellen, de Isolde ragaszkodott hozzá, hogy már az első zátonyra ereszkedésemkor is viseljem. Eltorzult az arcom, a szívem zakatolt sajgó mellkasomban, és felbukkantam a fényesen ragyogó égbolt alatt.

Miután képes voltam fókuszálni, az első dolog, amit megláttam, apám volt, ahogy a Pacsirta korlátjára könyökölve átnézett a hajó bal oldalán. Az egyik ritkán látott mosolyát viselte. Azt, amelyiktől úgy villogott a kék szeme, mint a kovakő szikrája.

Anyám átvonszolt a vízen, felemelt, hogy elérjem a létra legalsó fokát, és a hidegtől reszketve felmásztam rajta. Szent odafent várt rám, amint átléptem a korláton, azonnal a karjába vett. Átvitt a fedélzeten, miközben a kezemről és a hajamból csöpögött a tengervíz.

Eltűntünk a kormányos kabinjában, Szent lehúzta a paplant az ágyáról, és beburkolt a fűszeres ökörfarkkóró illatával. Anyám egy pillanattal később lépett be az ajtón, én pedig figyeltem, ahogy apám megtöltötte az egyik smaragdzöld poharát rozsszesszel.

Az asztala közepére tette, felvettem és megforgattam a poharat, a napfény csillogva tört meg a felületén.

Szent várt, a bajusza egyik oldala mosolyra húzódott, amikor a számhoz emeltem a poharat, és egy kortyra kiittam a rozsszeszt. Égő érzés áradt szét a torkomban, majd lefelé száguldott a gyomromba, sziszegve próbáltam levegőt venni.

Anyám rám nézett, volt valami a szemében, amit még sosem láttam azelőtt. Tisztelet. Mintha valami csodálatos és egyben szívet tépő dolog történt volna. Pislogott egyet, aztán odahúzott magához és Szenthez, közéjük bújtam, és a melegükben azonnal újra gyereknek éreztem magam.

De már nem a Pacsirtán voltam.

EGY

A fedélzethez csapódó csiga koppanására pislogni kezdtem, és a fehérre mosott világ hirtelen újra rám zúdult. Léptek hangja a fapadlón. Árnyékok a tatfedélzeten. Fodrozódó vitorlák a főárbócon.

A fejemben fájdalom robbant, ahogy a napfényben hunyorogva számoltam. A Luna legénysége legalább húsz főből állt, a waterside-i utcagyerekekkel együtt valószínűleg többen voltak a fedélzeten. Egy-két embernek az alsó traktusban vagy a kormányos kabinjában is kellett lennie. Nem láttam Zolát, amióta magamhoz tértem a hajóján, az órák lassan teltek, a nap gyötrelmes tempóban bukott alá a nyugati égbolton.

A folyosón becsapódott egy ajtó, és az állkapcsom sajogni kezdett, ahogy összeszorítottam a fogamat. A kormánykerék felé sétálva Clove nehéz léptekkel szelte át a fedélzetet. Durva keze elkapta a küllőket, miközben tekintetét a ragyogó horizontra szegezte.

Négy éve nem láttam apám navigátorát, azóta a nap óta, hogy Jevalon betolták Szenttel a csónakot a sekély vízbe, és otthagytak a parton. De ismertem az arcát. Bárhol felismertem volna, mert bele volt festve szinte minden emlékembe. A Pacsirtáról. A szüleimről. Ott volt a múlt legrégebbi, legösszetörtebb darabjaiban is.

Clove még csak rám sem nézett, amióta először megpillantottam, de felemelt állából, és abból, hogy folyamatosan elnézett a fejem fölött, láttam, hogy pontosan tudja, ki vagyok.

A szüleimen kívül ő volt az egyetlen családtagom, és azon az éjszakán, amikor a Pacsirta elsüllyedt a Viharcsapdában, megmentette az életemet. Ugyanakkor ő sem nézett vissza, amikor az apámmal elhajóztak Jevalról. És ő sem jött vissza értem. Amikor megtaláltam Szentet Ceroson, és elmondta, hogy Clove elment, úgy képzeltem, hogy egy halom csontként hever az iszapban a Szoros-öböl mélyén. De itt volt, a Luna navigátoraként.

Érezte fürkésző tekintetemet, és talán ugyanaz a mélyen eltemetett emlék éledt fel benne is. Megfeszítette a gerincét, hűvös arckifejezése egy icipicit enyhült. De nem nézett rám, és nem tudtam, ez azt jelenti-e, hogy még mindig ugyanaz a Clove, akire emlékeztem, vagy valami teljesen más lett belőle. A kettő közti különbség az életemet jelenthette.

Egy pár csizma állt meg az árbóc mellett; felnéztem a nő arcába, akit már láttam aznap reggel. Rövidre nyírt szalmaszőke haját a homlokába fújta a szél, letett mellém egy vödör vizet, és előhúzott egy kést az övéből.

Leguggolt, és amikor a kezemért nyúlt, a napfény megcsillant a pengén. Elhúzódtam tőle, de megrántotta a kötelet, és a hideg kést a csuklóm csupasz bőréhez illesztette. Eloldozott.

Nem mozdultam, a fedélzetet figyeltem magunk körül, zakatoló aggyal óvatosan magam alá húztam a lábamat. Még egy vágás, és a kezem szabad volt. Kinyújtottam a karom, remegtek az ujjaim. Amint a nő levette rólam a szemét, élesen beszívtam a levegőt, és előrevetettem magam. Elkerekedett a szeme, ahogy ráugrottam, durván a fedélzetre zuhant, és beverte a fejét a padlódeszkába. Testét a jobb oldalon felhalmozott kötéltekercsekhez szorítottam, és a késért nyúltam.

A lépések zaja gyorsan közeledett felénk, és egy mély hang hallatszott a hátam mögül.

– Ne! Hadd adja ki magából.

A legénység megdermedt, és abban a másodpercben, hogy egy pillantást vetettem hátra a vállam felett, a nő kigördült alólam, és a csizmája sarkával elkapta az oldalamat. Morogva kapkodtam utána, amíg meg nem fogtam a csuklóját. Megpróbált megrúgni, ám ekkor nekivágtam a kezét a horgonytartó vas hajtókarjának. Éreztem a bőre alatt recsegő kis csontokat, ahogy még egyszer erősebben odavágtam, és a kés kiesett a kezéből.

Átmásztam rajta, felkaptam, megpördültem, és a hátamat a korlátnak vetettem. Remegve magam elé emeltem a pengét. Nem volt más körülöttünk, csak a víz. Egyik irányba sem láttam szárazföldet. Hirtelen úgy éreztem, hogy beszakad a mellkasom, a szívem pedig összeszorult.

– Befejezted? – hallatszott ismét a hang, és minden fej a hajófolyosó felé fordult. A Luna kormányosa zsebre tett kézzel állt, és a legkevésbé sem zavarta a látvány, amint a legénység egyik tagja fölött állok, késsel a kezemben.

Zola ugyanazzal a jókedvvel lépkedett a többiek között, mint ami abban a cerosi kocsmában is csillogott a szemében. Arcán fanyar mosoly villant.

– Calla, azt mondtam, hogy tisztítsd meg! – Tekintete a lábam előtt fekvő nőre siklott.

A nő rám meredt, felhergelte, hogy a legénység figyeli. Már feldagadt, törött kezét a bordáihoz szorította.

Zola négy lassú lépés után kivette az egyik kezét a zsebéből. Felém nyújtotta, és állával a kés felé biccentett. Amikor nem mozdultam, a mosolya kiszélesedett. Hideg csend telepedett a hajóra, majd egy szempillantással később felkapta a másik kezét, és megragadta a torkomat. Ujjai satuként szorultak rám, a korláthoz vágott, és addig szorított, amíg már nem kaptam levegőt.

Addig tolt, amíg már áthajoltam a korlát fölött, a csizmám orra felemelkedett a fedélzetről. A mögötte álló fejeket fürkésztem, Clove szőke haját keresve, de nem volt ott. Amikor már majdnem hátrazuhantam, eldobtam a kést, és az éles csattanással csapódott a fedélzetre, majd végigcsúszott a fán, hogy már el sem érhettem.

Calla felkapta, és visszacsúsztatta az övébe, Zola pedig azonnal elengedett. Elestem, a kötelekre zuhantam, és fuldokolva kapkodtam levegő után.

– Szedd rendbe! – szólalt meg megint.

Zola még egy pillanatra rám nézett, mielőtt sarkon fordult. Elsétált a többiek mellett, a kormány felé, ahol Clove ugyanazzal a közömbös arckifejezéssel hajolt a kormánykerékre.

Calla az ép kezével felrántott, és a hajóorr felé lökött, ahol még mindig ott állt a vödör víz az árbóc mellett. A legénység visszatért a munkához, ő pedig előkapott egy rongyot az öve hátuljából.

– Azokat vedd le! – csattant fel a ruháimat nézve. – Most!

Végignéztem a háta mögött dolgozó legénységen, aztán a hajóorr felé fordulva áthúztam az inget a fejemen. Calla mellettem guggolva egy szappanhoz dörzsölte a rongyot, és a vödörbe mártotta, amíg habzani nem kezdett. Türelmetlenül nyújtotta felém a rongyot, elvettem, és nem törődve a legénység figyelmével, beszappanoztam a karomat. A megszáradt vér rózsaszínre színezte a karomon végigfolyó vizet, ami aztán a lábam előtt a fedélzetre csöpögött.

A bőröm tapintása felelevenítette a kabinjában fekvő West emlékét, ahogy meleg bőre az enyémhez ért. Könnyek szúrták a szememet, szipogva próbáltam elhessegetni a látomást, mielőtt magába nyelne. A reggel illatát, amikor mellette ébredtem. Az arcát a szürke fényben, és a lehelete érintését.

A nyakamhoz nyúltam, eszembe jutott a zálogházban elcserélt gyűrű. West gyűrűje.

Eltűnt.

West egyedül ébredt a kabinjában. Talán a hajóorrban várt rám a kikötőt kémlelve, és amikor nem tértem vissza, Dernbe indult, hogy megkeressen.

Nem tudom, hogy látták-e, amikor felhurcoltak a Lunára. Ha látta is valaki, valószínűleg egy léleknek sem árulná el. West azt hihette, hogy meggondoltam magam. Fizettem egy kereskedőnek a kikötőben a visszaútért Cerosba. De ha azt tettem volna, akkor elvittem volna az érméket a zsákmányból, okoskodtam; próbáltam kizárni minden más lehetőséget, csak azt az egyet nem, amiben hinni akartam.

Hogy West keresni fog engem. Hogy eljön értem.

Azonban ha megteszi, az valami még rosszabbat jelent. Láttam a Marigold kormányosának árnyoldalát, és az sötét volt. Csupa láng és füst.

Nem ismered őt.

Szent szavai visszhangoztak a fejemben, amit aznap reggel mondott a kocsmában.

Lehet, hogy West és a Marigold legénysége megszakítja a kapcsolatot Szenttel és velem is. Elindulnak, és a saját útjukat járják. Talán tényleg nem ismerem Westet. Nem eléggé.

De az apámat ismertem. És tudtam, miféle játékokat játszik.

A sós víz csípte a bőrömet, ahogy egyre erősebben dörzsöltem, és amikor végeztem, Calla egy új nadrággal a kezében várt. Felvettem, megkötöttem a zsinórokat, hogy ne csússzon le a csípőmről, ő pedig odadobott nekem egy tiszta inget is.

A hajamat felfogtam a fejem tetejére, Calla végignézett rajtam, és aztán elégedetten a hátsó fedélzet alatti folyosó felé fordult. Nem várta meg, hogy kövessem, elnyomult Clove mellett a kormányos kabinja felé. Az én lépteim azonban megtorpantak, amikor a férfi árnyékába léptem, és felnéztem rá a szempilláim alól. Ahogy napcserzett arcát tanulmányoztam, minden kétségem elszállt afelől, hogy még a régi-e. Égette a nyelvemet az a sok mondanivaló, ami ott tombolt a hegyén, és lenyeltem a kétségbeesett késztetést, hogy felsikoltsak.

Clove a száját csücsörítette a bajsza alatt, mielőtt kinyitotta maga mellett az asztalon a hajónaplót, és az egyik bőrkeményedéses ujját végighúzta a lapján. Talán épp annyira meglepte, hogy lát, mint engem, hogy találkoztam vele. Talán mindketten bele lettünk rángatva Zola Westtel folytatott háborújába. Csak azt nem tudtam megfejteni, hogy lehet itt, annak az embernek a legénységében, akit az apám mindennél jobban gyűlöl.

Befejezte a bejegyzést, és becsukta a hajónaplót; tekintete visszatért a horizontra, és egy kicsit igazított a kormányon. Vagy túlságosan szégyellt rám nézni, vagy félt, hogy valaki megláthatja. Nem tudtam, melyik a rosszabb. Az a Clove, akit ismertem, elvágta volna Zola torkát, amiért kezet emelt rám.

– Gyere, kotró! – kiáltott Calla a folyosóról, egyik kezével a nyitott ajtó szélét fogva.

Még egy lélegzetvételnyi ideig Clove-on tartottam a szemem, aztán magam mögött hagytam őt és a napfényt is. Beléptem a hűvös sötétségbe, és a végtagjaimba költöző remegés ellenére a csizmám egyenletes ütemben kopogott a deszkákon.

Mögöttem a tenger végtelen kékje nyúlt el. Csak úgy juthatok le erről a hajóról, ha rájövök, hogy mit akar Zola, csakhogy nekem nem voltak lapjaim, amiket kijátszhatok. Sem kincsekkel elsüllyedt hajóm, amit elcserélhetnék, sem pénzem vagy titkom, amivel kivásárolhatnám magam a bajból, amibe keveredtem. És még ha a Marigold el is indult értem, egyedül vagyok. Mélyen belém ivódott a gondolat súlya, csak a haragom volt képes visszatartani attól, hogy elmerüljek benne. Hagytam, hogy erősödjön, megtöltse a mellkasomat, ahogy még egyszer visszanéztem Clove-ra.

Nem számít, hogyan került a Lunára. Az effajta árulásra nem volt bocsánat Szent szívében. És a sajátomban sem találtam. Még sosem éreztem magamban ennyire az apám jelenlétét, mint akkor, és ahelyett, hogy megijesztett volna, megtöltött egyfajta belső erővel. Az árapály ereje lehorgonyozta a lábamat, ahogy emlékeztettem magam: Nem csak egy jevali kotró vagyok, vagy egy bábu Zola és West viszályában. Szent lánya vagyok. És mielőtt elhagyom a Lunát, ennek a legénységnek az összes rohadékja meg fogja ezt tudni.

KETTŐ

A kormányos kabinjának hamuszínű fából készült ajtajába beleégették a Luna címerét. Egy félhold, amit három görbe rozsszár vesz körül. Calla kinyitotta az ajtót, és amikor követtem, régi papír és lámpaolaj nyirkos, áporodott szaga csapott meg.

A porral telt fény fátyolba burkolta a szobát, árnyékban hagyva a sarkokat. A falak foltos, egyenetlen színe a hajó koráról árulkodott. Öreg volt és csodálatos, a mestermunka a kabin minden részletén látszott.

A többnyire üres teret csak egy szatén bevonatú székekkel körbevett hosszú asztal törte meg, Zola az asztalfőn ült.

Az asztal közepén gondosan elhelyezett étellel megrakott ezüsttálcák és aranyozott gyertyatartók sorakoztak. A fény megcsillant a sült fácáncombokon, és a lakomához hanyagul egymásra halmozott, sült articsókák fekete héján.

Zola nem nézett fel, az egyik tálról levett egy kerek sajtot, és a tányérja szélére tette. A gyertyafényt követve, a feje fölött lógó rozsdás csillárra pillantottam. Halkan nyikorogva lengett Zola feje fölött a kampón, a kristálygömbök nagy része már hiányzott. Az egész jelenet olyan volt, mintha egy szegény ember fenségesnek akarna látszani, bár Zola egy kicsit sem volt zavarban emiatt. A Szoros-öböl vére csörgedezett az ereiben, a büszkesége olyan sűrűn átitatta, hogy inkább megfulladt volna benne, mint hogy beismerje a színjátékot.

– Azt hiszem, még nem üdvözöltelek a Lunán, Fable – nézett rám Zola, száját keskeny vonallá préselve.

Még mindig éreztem a csípést a bőrömön, ott, ahol percekkel ezelőtt a keze a torkomra fonódott.

– Ülj le! – Felvette a gyöngyház markolatú kést és villát az asztalról, gondosan belevágott a fácánba. – Kérlek, szolgáld ki magad! Biztosan éhes vagy.

A felnyitott zsalukon beáramló szél belekapott az asztalon heverő kiterített térképekbe, és kopott széleik életre keltek. Körbenéztem a kabinban, próbáltam kitalálni, hogy mire készül. A hely semmiben sem különbözött a többi kormányoskabintól, amit eddig láttam. Zola sem árult el semmit, várakozón figyelt a gyertyatartók mögül.

Durván kihúztam a széket az asztal másik végén, lábai végigkarcolták a padlót, és leültem. Elégedettnek látszott, újra a tányérjára figyelt; elfordítottam a tekintetem, amikor a fácán leve elkezdett összegyűlni a tányér közepén. Az étel sós illata hányingert keltett bennem, de ez semmi volt ahhoz az éhséghez képest, ami néhány nap múlva a gyomromban fog tombolni.

Egy darab húst szúrt a villájára, és maga elé emelte, miközben a pillantásával jelezte Callának, hogy elmehet. A nő bólintott egyet, mielőtt eltűnt volna a kabinból, és becsukta az ajtót maga mögött.

– Bízom benne, hogy már beletörődtél, túl messze vagyunk a szárazföldtől, hogy szerencsét próbálj a vízben. – Bekapta a fácánt, és megrágta.

Az egyetlen dolog, amiben biztos voltam, hogy délnyugat felé hajózunk. De arra nem jöttem rá, hogy hová tartunk. Dern volt a Szoros-öböl legdélebbi kikötője.

– Hová megyünk? – szólaltam meg nyugodt hangon, egyenes háttal.

– A Névtelen tengerre. – Túl könnyen adta meg a választ, mintha semmiség lett volna, és ettől azonnal feszült lettem. Azonban nem tudtam elrejteni a meglepetésemet, és ezt Zola elégedetten fogadta; felszúrt egy darab sajtot, és megforgatta a villát az ujjai között.

– Nem mehetsz a Névtelen tengerre – mondtam, és az asztalra könyökölve előrehajoltam.

Egyik szemöldökét felemelve ráérősen megrágta a falatot, mielőtt megszólalt.

– Szóval még mindig ezt beszélik, mi?

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy nem javított ki. Zolát még mindig körözték azokon a vizeken, és gyanítottam, hogy nincs engedélye a Szoros-öblön túli kikötőkben kereskedni.

– Mi jár a fejedben? – vigyorodott el. Úgy tűnt, tényleg tudni akarja.

– Próbálom kitalálni, miért fontosabb neked ez a viszály Westtel, mint a saját nyakad.

A válla rázkódni kezdett, lehajtotta a fejét, és amikor már azt hittem, hogy a szájában lévő falat sajttól fuldoklik, rájöttem, hogy nevet. Hisztérikusan.

Az asztalra csapott, összehúzott szemmel emelte fel a fejét, és hátradőlt a székében.

– Ó, Fable, ennyire nem lehetsz ostoba. Ennek semmi köze Westhez. Vagy a szemétládához, akinek árnyhajózik. – Ledobta a kést, és az nekikoccant a tányérnak. Összerezzentem.

Szóval, tudja, hogy West Szentnek dolgozik. Talán ez indította el a viszályt köztük.

– Pontosan. Tudom, hogy mi a Marigold. Nem vagyok bolond. – Kezét a szék karfájára tette.

Megdermedtem, nyugodt viselkedéséből arra következtettem, hogy van itt egy nagyobb fenyegetés, amiről nem tudok. Túlságosan nyugodt volt. Túl magabiztos.

– Ez rólad szól.

Az idegesség bizseregve kúszott fel a bőrömön.

– Ez meg mit jelentsen?

– Tudom, hogy ki vagy, Fable.

Szavai halványan csengtek. Csupán visszhang volt a zsigereimben tomboló pánik óceánjában. Elakadt a lélegzetem, mintha kötelet szorítottak volna a bordáim köré. Igaza volt. Ostoba voltam. Zola tudta, hogy Szent lánya vagyok, mert a navigátora annak a három embernek az egyike, akiknek tudomása van erről a Szoros-öbölben. Ez nem lehet véletlen.

Ha ez igaz, akkor Clove nemcsak Szentet árulta el. Hanem az anyámat is. Soha nem gondoltam, hogy képes lenne erre.

– Tényleg nagyon hasonlítasz rá. Isolde-ra.

A bizalmas hangnemtől, ahogy anyámról beszélt, felkavarodott a gyomrom. Alig hittem el, amikor apám elmesélte, hogy Isolde a Lunán dolgozott, mielőtt Szent felvette. Anyám sosem mesélt azokról a napokról, mintha az idő, ami aközött telt el, hogy eljött Bastianból, és csatlakozott a Pacsirta legénységéhez, nem is létezett volna.

Zola és az apám már akkor is ellenségek voltak. A kereskedők közötti háború sosem ért véget, de Zola végre talált egy fegyvert, amivel fordulhat a kocka.

– Honnan tudod? – kérdeztem, és árgus szemekkel figyeltem őt.

– Most úgy teszel, mintha nem ismernéd a navigátoromat? – Jeges pillantásomat ugyanolyan tekintettel viszonozta. – Szent sok hidat felégetett maga mögött, Fable. A bosszú erős hajtóerő.

Lassan beszívtam a levegőt, megtöltöttem fájó tüdőmet a nyirkos levegővel. Egy kis részem szerette volna, hogy tagadja. Egy kicsi, összetört részem azt remélte, hogy nem Clove árulta el neki.

– Ha tudod, hogy ki vagyok, akkor azzal is tisztában vagy, hogy Szent meg fog ölni, amikor rájön erre – mondtam, és kívántam, hogy a szavaim igazak legyenek.

Zola megvonta a vállát.

– Ő már nem sokáig jelent problémát. – Magabiztosnak hangzott. – Ezzel el is jutottam oda, hogy miért vagy itt. Segítened kell valamiben. – Felegyenesedett a székben, a kenyérért nyúlt, és letört belőle egy darabot.

Néztem, ahogy vastag vajréteget ken a kenyérhéjra.

– Segítenem?

Bólintott.

– Pontosan. Aztán visszatérhetsz a szánalmas legénységedhez vagy Ceros bármelyik lyukába, ahol otthonra kívántál lelni.

A legnyugtalanítóbb az volt, hogy úgy tűnt, komolyan gondolja. Az átverésnek még csak az árnyéka sem volt a tekintetében, amikor a szemembe nézett.

A csukott zsalukra néztem, és a lamellák között megvillanó kék tengerre. Üzletet kell kötnünk. Szüksége van rám.

– Mit akarsz, mit tegyek?

– Semmi olyasmit, amivel ne bírnál el. – Lassan lehámozta egy articsóka szirmait, mielőtt a húsát a fogai közé kapta volna. – Nem eszel?

Rászegeztem a tekintetemet. A halál torkában kell lennem ahhoz, hogy ételt vagy bármi mást fogadjak el bárkitől ezen a hajón.

– Mindig a saját asztalodnál eteted meg a foglyaidat?

– Nem vagy fogoly, Fable. Megmondtam. Csupán a segítségedre van szükségem.

– Elraboltál, és a hajó árbócához kötöztél.

– Gondoltam, jobb, ha kicsit csillapodik benned a tűz, mielőtt beszélünk. – A mosoly visszatért az arcára, és megrázta a fejét. – Mint mondtam, akárcsak az anyád. – Megint felnevetett rekedt hangon, aztán felhajtotta a rozsszeszt, majd az asztalra csapta a poharat. – Calla!

Kívülről léptek hallatszottak, aztán kinyílt az ajtó. A nő a folyosón állva várt.

– Calla megmutatja a függőágyadat a legénység kabinjában. Ha bármire szükséged van, tőle kérd.

– Egy függőágy? – néztem rájuk összezavarodva.

– Holnap megkapod a feladataidat, és elvárom, hogy kérdés nélkül teljesítsd őket. Akik nem dolgoznak, nem is esznek ezen a hajón. És általában a partra sem térnek már vissza – tette hozzá Zola, szája grimaszba torzult.

Nem tudtam eldönteni, hogy őrült vagy vidám-e a tekintete. Talán mindkettő.

– Kérem vissza a késemet!

– Nem lesz rá szükséged – mondta teli szájjal. – Már utasítottam a legénységet, hogy hagyjanak békén. Amíg a Lunán vagy, biztonságban vagy.

– Vissza akarom kapni – ismételtem meg. – És a gyűrűt is, amit elvettél.

Zola mintha elgondolkodott volna, felvette a vászonszalvétát az asztalról, és megtörölte zsíros ujjait. Aztán felállt díszesen faragott székéből, és a távolabbi falnál álló asztalhoz ment, majd az inge nyakához nyúlt. Egy pillanattal később egy aranylánc jelent meg, fekete vaskulcs lógott rajta, amit aztán Zola a tenyerébe vett. Kattant, amikor a zárba csúsztatta, és kihúzta a fiókot. A gyűrű megcsillant a zsinóron, ahogy kiemelte onnan, és átnyújtotta nekem.

A kést is kivette, és megforgatta a kezében, mielőtt odanyújtotta.

– Már láttam ezt a pengét.

Mert West kése volt. Tőle kaptam, mielőtt leszálltunk a Marigoldról Dernben, hogy eladjuk a Pacsirta zsákmányát. Elvettem Zolától, a torkomban szétterjedt a fájdalom, ahogy a hüvelykujjammal végigsimítottam a kopott markolaton. West érintése úgy jelent meg, mint a szél a fedélzeten: az egyik pillanatban még ott volt, a másikban már el is tűnt, átsiklott a korláton, ki a tengerre.

Zola megfogta a kilincset, és várt, míg én az övembe dugtam a kést, és kiléptem az árnyékos folyosóra.

– Gyerünk – szólt Calla ingerülten.

Eltűnt az alsó fedélzetre vezető lépcsőn, de én haboztam, mielőtt követtem volna, és visszanéztem a fedélzetre Clove-ot keresve. Már valaki más vette át a kormányt. Ő nem volt ott.

A lépcső nyikorgott, ahogy leértünk a hajó gyomrába, a levegő egyre hidegebb lett a folyosót szegélyező lámpák halvány fényében. A Marigolddal ellentétben ez csak a főfolyosó volt a fedélzet alatt kígyózó többi folyosó között, amik különböző helyiségekbe és raktárakba vezettek.

Egy pillanatra megálltam, amikor elhaladtunk egy nyitott ajtó előtt, ahol odabent valaki a szerszámok fölé görnyedve írt egy könyvbe. Csákányok, kalapácsok, vésők. Ráncba szaladt a homlokom, amikor megcsillant a fény a frissen edzett acélon. Kotrószerszámok. A férfi mögött a raktár fekete volt.

Hunyorogva néztem befelé. A Luna nagy készletek szállítására készült, de a raktér üres volt. Nemrég rakodhatták ki. Amikor Cerosban láttam, lomhán sodródott. Zola nemcsak hogy a Névtelen tenger felé tartott, de üres kézzel tette.

A férfi megdermedt, amikor megérezte magán a tekintetemet, felnézett, szeme olyan volt, mint a fekete turmalin törött szilánkjai. Az ajtóhoz nyúlt, és becsapta, én pedig ökölbe szorítottam nyirkos tenyeremet. Zolának igaza volt. Fogalmam sincs, mire készül.

Calla követte a szűk folyosót egészen a végéig, ahonnan egy ajtó nélküli sötét szoba nyílt. Beléptem, egyik kezemmel ösztönösen a késemhez nyúltam. A vastag fagerendákon függőágyak himbálóztak, a falakon lévő kampókról pedig kabátok és övek lógtak. A szoba sarkában egy férfi aludt steppelt vászonba burkolózva, csak a keze lógott ki.

– Ez a tied – biccentett Cara egy alacsonyan lógó függőágy felé a harmadik sorban.

– Ez a legénység kabinja – állapítottam meg.

Calla rám meredt.

– Én nem vagyok a legénység tagja. – A hangomban lévő felháborodás élesebbé tette a szavaimat. A fogaimat csikorgattam a gondolattól, hogy velük kell maradnom. Nem tartoztam oda. És soha nem is fogok.

– Az vagy, amíg Zola mást nem mond. – Úgy tűnt, ez dühítette. – Szigorúan parancsba adta, hogy hagyjunk békén. De tudnod kell… – lehalkította a hangját. – Tudjuk, hogy mit tettetek Crane-nel, ti fattyak. És nem fogjuk elfelejteni.

Nem figyelmeztetés volt. Fenyegetés.

Megmozdultam, és a kezem a késemre kulcsolódott. Ha a legénység tudja, hogy a Marigoldon voltam, amikor West és a többiek megölték Crane-t, akkor annyi ellenségem van ezen a hajón, ahány lélegző ember.

Calla hagyta, hogy a nyugtalanító csend elnyúljon köztünk, aztán eltűnt a nyitott bejáróban. Körbenéztem a sötét szobában, és reszketve engedtem ki a levegőt. Csizmák dobogása hallatszott odafentről, és a hajó enyhén megdőlt, ahogy egy széllökés belekapott a vitorlákba, és úgy lengette a függőágyakat, mint az iránytű tűit.

A hátborzongató csendben szorosan magam köré fontam a karom. Lekuporodtam az egyik sötét sarokba az utazóládák között, hogy az árnyékban rejtőzve jobban rálássak a kabinra. A hajóról nincs kiút, amíg ki nem kötünk, és esélyem sincs megtudni, hogy hová tartunk. Vagy hogy miért.

A Marigoldon töltött első napom jutott eszembe, ahogy a folyosón állva kezemet az ajtón lévő címerre szorítottam. Idegen voltam, de végül oda tartoztam. Most mindenem sajgott érte. A bőröm alatt forróság villant, könnyek szúrták a szememet. Mert bolond voltam. Ha csak egy pillanatra is, de elhittem, hogy biztonságban vagyok. Hogy otthonra és családra leltem. És egyetlen lélegzetvételnyi idő alatt minden darabokra hullott.

HÁROM

A sápadt hold sugarai egész éjjel a deszkapadlón lebegtek, egyre közelebb kúsztak hozzám, amíg a reggeli nap fénye szét nem áradt a fedélzeten.

Zola biztosan igazat mondott, és tényleg parancsba adta a legénységnek, hogy ne bántsanak. Még csak felém sem néztek, míg az éjszaka folyamán ki-be jártak a kabinban, és egymást váltva pihentek. Valamikor a sötét órákban lehunytam a szemem, West kését még mindig a markomban szorongattam.

A folyosóról kiszűrődő hangok térítettek magamhoz az ébrenlét és az alvás közötti homályból. A Luna lelassult, és megfeszültem, amikor egy kék üveg gurult át a padlón felém. Kinyújtottam a lábam, és felálltam, éreztem, hogy lassul a hajó.

Lépések dübörögtek fölöttem, a falhoz lapultam, és figyeltem, hogy van-e bármi mozgás az ajtónál. De csak a szél hangja jött le a folyosóra.

– Vitorlákat behúzni! – Clove dübörgő hangjára összerezzentem.

A gyomrom összeszorult, ahogy a fedélzet lécei között figyeltem az elsuhanó árnyékokat. Kikötni készültünk.

Clove egymás után kiabálta az utasításokat, és egyre több hang válaszolt. Amikor a hajó újra felnyögött, megcsúsztam a nedves fapadlón, és a gerendába kapaszkodva tartottam meg magam.

Vagy gyorsultunk, és egyetlen éjszaka alatt elhagytuk a Szoros-öblöt, vagy megálltunk.

Kiléptem az ajtón, és a falba kapaszkodva figyeltem a lépcsőt. Calla nem mondta, hogy maradjak a kabinban, Zola meg azt állította, hogy nem vagyok fogoly, de a hajón mászkálni olyan érzés lett volna, mintha arra várnék, hogy valaki a hátamba szúrjon egy pengét.

A napfény az arcomba vágott, amikor felmentem a lépcsőn, veszettül pislogva próbáltam fókuszálni a vakító fényben. Két tengerész mászott fel a kötélzeten mindkét hatalmas árbócra, és összehangoltan engedték le a vitorlákat.

Megdermedtem, amikor megláttam Clove-ot a kormánynál, visszahúzódtam az árbóc árnyékába. Összeszorítottam a fogam, keserű harag borította be a bőrömet, ahogy figyeltem őt. El sem tudtam képzelni egy olyan világot, ahol Clove elárulná Szentet. De a legrosszabb az volt, hogy ő is megbízott benne – az anyám. Úgy szerette a férfit, mintha a testvére lett volna, és a gondolat, hogy még őt is képes volt elárulni, felfoghatatlan volt. Egyszerűen nem lehetett igaz.

Zola karba tett kézzel állt a hajóorrban, a szél ellen felhajtotta a kabátja gallérját. De attól állt el a lélegzetem, ami mögötte volt. A legközelebbi korlát felé nyúltam, és tátva maradt a szám.

Jeval.

A sziget smaragdként ragyogott a szikrázó kék tengerben. A gátszigetek fekete fogakként emelkedtek ki a kavargó vízből, a Luna pedig az utolsó kezdetleges dokk felé sodródott, amikor a nap felemelkedett a távolban a szokott helyén.

Amikor legutoljára láttam a szigetet, az életemért futottam. A Marigold legénységének kegyeire bíztam magam, miután négy éven át merültem a zátonyokon, hogy túléljek. A testem minden izma a csontjaimra feszült, ahogy egyre közelebb sodródtunk.

Felismertem a mezítlábas fiút, aki végigfutott a mólón, hogy elkapja a kikötőkötelet, ahogy a Luna a sziklanyelvhez közeledett. Egy matróz átmászott mellettem a korláton, és a hajólétrát rögzítő kötelekért nyúlt, addig rángatta őket, amíg el nem oldotta. A létra egy csattanással tekeredett ki a hajó jobb oldalán.

– Mit keresünk itt? – kérdeztem halkan.

A férfi egyik szemöldökét felvonva nézett fel rám, tekintete bejárta az arcomat.

– Ryland! Wick!

A legénység két fiatalabb tagja jött le a hátsó fedélzetről, az egyikük magas és vékony volt, szőke kócos hajjal, a másik testes és izmos, sötét haja leborotválva.

A matróz eléjük dobott egy ládát; amikor meghallottam az acél csörgését, összerezzentem. Az előző este látott kotrószerszámokkal volt tele.

– Ezeket osszátok szét.

A derekukon lógó övből ítélve, Zola kotrói voltak. Amikor a sötét hajú megérezte magán a tekintetemet, felnézett rám, a pillantása úgy égetett, mint a rozsszesz.

Jeval nem kikötő volt. Ide csak akkor jöttek, ha meg kellett szabadulni a készletben keletkezett többlettől. Egy láda friss tojástól, amit nem tudtak eladni valamelyik kikötővárosban, vagy pár megmaradt csirkétől, amit a legénység nem evett meg. Aztán ott volt még a tűzkő. Csakhogy a tűzkő nem az a fajta kő volt, ami a Zola-féléket vonzotta, és a címerét sem láttam itt egyik hajón sem ezelőtt.

Csak azért állhattunk meg Jevalon, mert Zolának valami másra volt szüksége. Valamire, amit nem szerezhetett meg a Szoros-öbölben.

A korlát mellett a hajó orra felé mentem, megbújtam az orrvitorla mögött, így anélkül láthattam a mólót, hogy kiszúrhatna bárki, aki felismerne. A szerény kikötőben csak kis csónakok horgonyoztak, és a távolban láttam a kereskedni érkező emberekkel zsúfolásig megtelt kis hajókat, amint fehér nyomokat vájtak a vízbe.

Néhány hete még én is egy voltam közülük, a gátszigetre jöttem, amikor a Marigold kikötött, hogy a tűzköveimet pénzre cseréljem. Szorongással a gyomromban ébredtem azokon a reggeleken, egy aprócska hang belül félt, hogy West nem lesz ott, amikor felszáll a köd. De amikor a szirten állva a tengerre néztem, a Marigold vitorlái ott voltak. Mindig ott voltak.

Zola felemelte a kezét, és hátba veregette Clove-ot, mielőtt a létrához ment, és lemászott. Jevalon nem volt kikötőmester, ha valamire szüksége volt az embernek, akkor Sorennel kellett beszélnie. Már ott is volt, a dokk bejáratánál várt. Homályos szemüvege visszaverte a napfényt, ahogy felnézett a Lunára, és egy pillanatra azt hittem, hogy megállapodott rajtam a tekintete.

Nem egyszer vádolt meg, hogy loptam a dokkoknál, és még azt is elérte, hogy egy hétre elegendő hallal fizessem meg a nem létező adósságomat. De a pillantása végigsuhant a hajón, olyan gyorsan siklott el rólam, ahogy rám talált, és eszembe jutott, hogy már nem az a lány vagyok, aki felugrott a Marigold létrájára. Aki könyörgött és kotort, hogy túlélje a Jevalon töltött éveket, és megkereshesse azt az embert, aki nem akarta őt. Már az a lány vagyok, aki megtalálta a maga útját. És már nekem is van veszítenivalóm.

Zolát figyeltem, ahogy a csizmája a mólóhoz ért. Soren lustán sétált a létrához, a jó fülét Zola felé billentette, amikor az beszélni kezdett. Egyik bozontos szemöldöke a szemüvege kerete fölé emelkedett, mielőtt bólintott.

A raktér üres volt, így Zola csak pénzért üzletelhetett. De ezen a szigeten halon, kötélen és tűzkövön kívül semmit sem lehetett venni. Semmi olyat, amivel érdemes lett volna a Névtelen tengeren kereskedni.

Soren otthagyta Zolát a palló szélén, és eltűnt a rozoga deszkákon összezsúfolódott tömegben. A kikötő másik vége felé tartott, ahol a csónakok kereskedni érkező mezítlábas kotrókat raktak le.

Figyeltem a nyüzsgő tömegben kígyózó Sorent, aki aztán eltűnt az egyik hajó mögött.

Körülöttem mindenki végezte a dolgát, és úgy tűnt, egyetlen tengerészt sem lepett meg, hogy megálltunk a kotrók szigetén. Tekintetem a főárbócra és a felső fedélzetre siklott, ahol a matrózok a viharvitorlákat tekerték ki. Nem azokat, amiket a Szoros-öbölben használtak. Ezeket a vitorlákat a Névtelen tengeren kísértő szörnyű viharok ellen készítették.

Mögöttem egészen Dernig feneketlen kék víz terült el. Tudtam, hogyan kell túlélni Jevalon. Ha elhagynám a Lunát, ha találnék rá módot… cikáztak a gondolataim. Ha a Marigold keres engem, akkor az a legvalószínűbb, hogy Zola útvonalát követve visszatérnek Sowanba. Végül pedig Jevalon kötnének ki.

De egy részem még mindig azon tűnődött, hogy mi van, ha a Marigold nem pazarolja feleslegesen az idejét. Ott van a zsákmány a Pacsirtáról. Kifizethetik Szentet, és saját kereskedésbe foghatnak. Egy még halkabb suttogás hangzott fel mélyen bennem.

Talán egyáltalán nem is keresnek engem.

A fogamat csikorgatva bámultam a csizmám orrát. Megesküdtem, hogy soha többé nem megyek vissza Jevalra, de talán ez az egyetlen esélyem, hogy a Szoros-öbölben maradjak. A korlátot szorítva átkukucskáltam a lenti vízre. Ha leugranék, gyorsabban meg tudnám kerülni a gátszigeteket, mint bárki ezen a hajón. Elbújhatnék az öböl hínárerdejében. Végül feladnák a keresést.

Amikor megéreztem magamon a figyelő szemeket, hátranéztem a vállam felett. Clove a kormánykerék másik oldalán állt, és úgy figyelt engem, mintha pontosan tudná, hogy mi jár a fejemben. Ez volt az első alkalom, hogy találkozott a tekintetünk, és nem ingott meg. Viharos pillantása olyan volt, mint az alattunk elterülő mély víz vonzása.

Ujjaim lecsúsztak a korlátról, és nekitámaszkodva bámultam vissza Clove-ra. Öregebb lett. Szőke szakállát ezüst szálak tarkították, és a karját borító tetoválások alatt a bőre veszített meleg, arany színéből. De attól még Clove volt. Ugyanaz az ember, aki elalvás előtt régi kocsmadalokat énekelt nekem a Pacsirtán. Aki megtanított a zsebmetszésre, amikor partra szálltunk, és vérnarancsot vett nekem a derni kikötőben.

Megint úgy tűnt, hogy olvas a gondolataimban, mert megrándult az álla.

Örültem neki. Abban a pillanatban úgy éreztem, hogy még soha nem gyűlöltem senkit annyira, mint Clove-ot. Még senkit sem akartam ennyire holtan látni. A vállam megfeszült, amikor a gondolat átfutott az agyamon, és elképzeltem őt abban a ládában, amit West a fekete tengervízbe hajított. Elképzeltem a mélyről jövő kiáltását. Megrándult a szám sarka, könnyek gyűltek a szemembe, felrepedt ajkam csípni kezdett.

Clove halott tekintete még egy pillanatig rajtam időzött, aztán visszatért a munkájához, eltűnt a kormányos kabinjába vezető boltív alatt.

A szemem mögötti égő érzés ugyanolyan volt, mint a mellkasomban forrongó düh. Ha Clove Szent ellen fordult, akkor Zolának igaza lehetett. Clove bosszút akart állni valamiért, és engem használt fel hozzá.

Kiabálás hangzott odalentről. Visszafordultam a kikötő felé, Soren egy pergamennel a kezében tért vissza. Kitekerte, és Zolával alaposan megvizsgálták. Amikor végzett, a kormányos kivette Soren kezéből a kihegyezett madártollat, és aláírta. Mellette egy kiskölyök viaszt csepegtetett a pergamen sarkára, Zola pedig belenyomta a kereskedőgyűrűjét, mielőtt megdermedt volna. Üzletet kötött.

Egy pillanattal később kotrók sorakoztak fel mögötte egymás mellett. A szemöldökömet ráncolva figyeltem, ahogy Zola lassan végigsétál köztük, és szemügyre veszi őket.

Amikor észrevette, hogy az egyik fiatal a háta mögé rejtette a kezét, megállt. Mögé nyúlt, és előrerántotta a karját; kiderült, hogy a fiú jobb kezén az ujjai be vannak kötözve.

Zola elengedte a kezét, és elküldte; máris átvette a helyét egy másik, a dokk szélén várakozó kotró.

Csak ekkor fogtam fel, hogy mit csinál. Nem ellátmányért álltunk meg Jevalon, vagy hogy kereskedjünk. Zola nem azért van itt, hogy tűzkövet vegyen. A kotrókért jött.

– Készüljetek! – kiáltotta Clove.

Egy matróz ellökött a korláttól.

– El az útból – morogta.

Megkerültem, próbáltam megnézni, mi történik. De a legénység már felhúzta a horgonyt. Calla felment a lépcsőn a tatfedélzetre, én pedig a sarkában voltam, követtem, és egy halom láda fölött figyeltem, ahogy Zola visszajön a hajóra.

Mögötte a kotrók elárasztották a fedélzetet, a Luna legénysége abbahagyta a munkát, és minden szem a korláton átmászó aranybőrű teremtményekre meredt.

Ezért volt rám szüksége Zolának. Merülni akart. De már így is volt legalább két kotró a legénységben, velem együtt három. Már vagy nyolc jevali állt a Luna fedélzetén, és még többen másztak felfelé a létrán.

A távolban fodrozódott a víz felszíne, az észak felől besöprő hideg szél felborzolta a hullámokat. Hideg futkosott a hátamon, amikor felhúzták a dobóköteleket a fedélzetre. Az utolsó kotró is felmászott a hajóra, és ledermedtem, amikor a napfény egy ismerős arcra esett. Arra az arcra, amelyiktől majdnem minden Jevalon töltött napomon rettegtem.

Koy majdnem egy fejjel magasodott a többi kotró fölé, és elfoglalta a helyét a sorban. Amikor rám nézett, ugyanazt a felismerést láttam nagyra nyílt szemében, mint ami a sajátomban is ott volt.

A hangom rekedt volt, üres, ahogy hosszan kifújtam a levegőt.

– A francba!

NÉGY

Figyeltem őt.

Koy a tathoz rögzített ládáknak támaszkodott, és tekintetét a duzzadó vitorlákra szegezte. A Luna már távolodott a gátszigetektől, és Jeval egyre kisebb lett mögöttünk. Bárhová is tartottunk, Zola nem vesztegette az időt.

Koy nem nézett fel, de tudtam, hogy érzi magán a pillantásomat. Akartam is, hogy így legyen.

Amikor utoljára láttam, a sötétben rohant végig a kikötőn, a nevemet ordítva. Még látom magam előtt, hogy nézett ki a víz felszíne alatt, vére kavargó patakokban csordogált. Nem tudom, mi késztetett arra, hogy utánaugorjak. Százszor is feltettem magamnak ezt a kérdést, de nem találtam rá értelmes magyarázatot. Ha fordítva lett volna, Koy habozás nélkül hagyott volna megfulladni.

Azonban még ha gyűlöltem is, volt valami Koyban, amit már az elejétől kezdve megértettem. Olyan ember volt, aki hajlandó megtenni bármit, amit csak kell. Bármit, bármi áron. És azon az estén, amikor először léptem a Marigold fedélzetére, ígéretet tett nekem. Hogy ha valaha is visszatérek Jevalra, a zátonyhoz kötöz, és otthagy, hogy a mélység teremtményei tisztítsák le a csontjaimat.

Végignéztem az alakján, felmértem a magasságát és a súlyát. Szinte minden tekintetben fölényben volt velem szemben, és nem fogok hátat fordítani neki, hogy lehetősége legyen betartani az ígéretét.

Nem is pislogtam, amíg Clove nehéz léptekkel fel nem jött a lépcsőn, és két kézzel túrt bele göndör hajába, hogy hátrasimítsa az arcából. Az inge ujját a könyökéig feltűrte, és az ismerős mozdulat láttán a fájdalom újra életre kelt a mellkasomban.

– Kotrók! – kiáltotta.

A jevaliak a hajó jobb oldalán sorakoztak fel, ahol Ryland és Wick, Zola két kotrója is várakozott. A szerszámokkal teli ládát tartották a kezükben, és az arckifejezésükből ítélve nem örültek annak, ami következik.

Koy saját övét a vállára vetve megállt Clove előtt. Ez annyira rá vallott: megkereste a legfélelmetesebb gazembert a hajón, hogy megmutassa, nem fél. De amikor Clove arcára néztem, láttam, hogy engem figyel.

Megingathatatlan acélos pillantásától úgy éreztem, hogy zuhanok.

– Mindenki – morogta.

Beszívtam az alsó ajkam, és ráharaptam, hogy ne remegjen. Abban a pillanatban, mintha visszarepültem volna az időben, újra az a kislány voltam a Pacsirtán, akit Clove megdorgált, mert rosszul kötött meg egy csomót. Határozott arckifejezéssel egyetlen lépést tettem előre, és megálltam, úgy egy méterre a sor végétől.

– Amíg ezen a hajón vagytok, nem léptek ki a sorból – harsogta. – Azt teszitek, amit mondanak nektek. A zsebeitek maradjanak üresek. – Szünetet tartva néma pillantást vetett minden jevalira, mielőtt folytatta. Már vagy száz ilyen beszédet láttam Clove-tól az apám hajóján. Fájdalmasan ismerős érzés volt. – Amíg a Lunán dolgoztok, napi két ételadagot kaptok, és elvárjuk, hogy tartsátok tisztán a szállásotokat.

Minden bizonnyal azokat a feltételeket ismételte el, ami a pergamenen állt – azon, amit Zola írt alá a kikötőmesterrel –, és tagadhatatlanul nagylelkű megállapodás volt. Napi két fejadag ritka kiváltság volt a mellettem álló jevaliaknak, és valószínűleg több pénzzel térnek majd haza, mint amennyit egy hónap alatt meg tudnának keresni.

– Az első, aki megszegi ezeket a szabályokat, úszhat vissza Jevalra. Van kérdés?

– Együtt maradunk – szólalt meg Koy elsőként, felvázolva a feltételeit. A hálóhelyeikről beszélt, gyanítottam, ezzel akarja biztosítani, hogy ne váljanak a Luna legénységének célpontjaivá. Jevalon a kotrók mind magukért feleltek, de ez most más volt. A számbeli fölény biztonságot jelentett a hajón.

– Rendben. – Clove Ryland és Wick felé biccentett, akik úgy néztek ki, mint akik bármikor képesek kést rántani. Előreléptek, és mindketten letettek egy-egy ládát a sorban állók elé.

– Vegyétek el, ami egy kétnapos merüléshez kell. Tekintsétek a fizetség részének.

A kotrók előrevetették magukat, még mielőtt Clove befejezhette volna, a ládák köré guggolva halászták ki a csákányokat, és bőrkeményedéses ujjaikat a hegyükre nyomták. Vésők és szemüvegek után turkáltak, hogy az övükre akaszthassák őket. Ryland és Wick undorral az arcukon figyelték, ahogy az eszközök között kotorásztak.

Nem csak én vettem ezt észre. Koy a többiek mögött állt, és nem vette le a szemét Zola kotróiról. Amikor találkozott a tekintetük, kézzelfogható volt a fedélzetet elárasztó néma feszültség. Akkor egy árnyalattal láthatatlanabbnak éreztem magam, és arra gondoltam, hogy talán jó is lehet a jevali kotrók jelenléte. Kicsit elvonják rólam a figyelmet.

– Fable.

Megmerevedtem, amikor meghallottam Clove szájából a nevemet.

Lassan tett felém három lépést, én pedig hátrahúzódtam, ujjaimat West késének markolatára szorítva.

Csizmája az enyém előtt állt meg, és figyeltem, milyen könnyed pillantással néz rám. A szeme körüli ráncok mélyebbek lettek, világos szempillái olyanok voltak, mint az aranyszálak. A füle alatt volt egy seb, amit nem láttam ezelőtt, körbeért a torkán, és eltűnt az ingében. Próbáltam nem azon gondolkodni, hogy hogyan szerezhette.

– Kell aggódnunk valamelyik miatt? – biccentett állával a kotrók felé.

Csak bámultam rá, el sem tudtam hinni, hogy hozzám beszél. Ráadásul információt akar tőlem, mintha egy oldalon állnánk.

– Gondolom majd rájössz, nem?

– Értem. – Benyúlt a mellénye zsebébe, és egy kis erszényt húzott elő. – Mennyibe fog ez nekem kerülni?

– Négy év – válaszoltam komoran.

Kérdőn felvonta a szemöldökét.

Felé léptem, mire a keze megfeszült az erszény körül.

– Add vissza azt a négy évet, amit a szigeten töltöttem. Akkor majd megmondom, hogy melyik kotró vághatja el a torkodat.

Bámult rám, minden kimondatlan gondolata ott csillogott a szemében.

– Nem mintha számítana – döntöttem oldalra a fejem.

– Micsoda?

– Sosem ismerhetünk ki igazán valakit, nemde? – A célzás alá rejtettem, amit igazából gondoltam, és éberen figyeltem őt. Még csak egy árnyék sem suhant át az arcán. Még csak sejteni sem lehetett, mi jár a fejében.

– Mindannyiunknak megvan a magam dolga, nem igaz? – válaszolta egyszerűen.

– Neked még másoknál is több. Navigátor, besúgó… áruló – mondtam.

– Ne keveredj bajba, Fable – szólalt meg halkan. – Megteszed, amit kérnek tőled, és ki leszel fizetve, mint mindenki más.

– Neked mennyit fizet Zola? – szűrtem a fogaim között.

Clove nem válaszolt.

– Mit csinál Zola a Névtelen tengeren?

Clove addig bámult rám, amíg a fejünk fölötti kötélgyűrűk hangja meg nem törte a csendet. Egy vitorla kibomlott a fedélzet fölött, árnyékba borítva minket Clove-val. Felnéztem, a vitorla sziluettje kirajzolódott a napfényben – egy fekete négyzet a kék égbolton.

De a címerből hiányzott a Zoláét körbeölelő félhold. Hunyorogva próbáltam kivenni. Három tengeri madár éles körvonala egy ferde háromszöget alkotott. Még sosem láttam ezt a címert.

Ha új zászlót húztak fel, az csak egyet jelenthetett. Zola nem akarta, hogy felismerjék, amikor behajózunk a Névtelen tengerre.

Hátranéztem a vállam felett, de Clove már el is tűnt a kormányos kabinjában, és becsapta maga mögött az ajtót. Láttam a fehér ingét a fedélzetre néző ablak hullámos üvegében.

Megint beharaptam a számat, belül mindenem sikoltozott. Már azon az éjszakán tudtam, amikor a Pacsirta elsüllyedt, hogy elveszítettem az anyámat. De azt nem tudtam, hogy Clove-ot is elveszítettem.

ÖT

Három zátony! – harsogott Zola hangja a fedélzeten, még mielőtt kilépett volna a boltív alól.

Kigombolta a kabátját, lecsúsztatta a vállán, és odadobta az árbóc tövében álló egyik waterside-i utcagyereknek. Megkapaszkodott az orrhoz rögzített egyik kötélben, és felhúzta magát, hogy a tengerre nézzen.