Borítószöveg

A nagy sikerű Macskát receptre folytatása

Ha olyan gondod van, amit egy macska nem képes megoldani... vess be még több macskát!

A titokzatos Nakagjó Lélekgyógyászat hosszú ideje ugyanazzal a különös, mégis hatékony módszerrel gyógyítja betegeit: mindenki számára, aki átlépi a rendelő küszöbét, macskát írnak fel kezelésként. A cicák kedvességükkel, játékosságukkal és szépségükkel minden páciens számára elhozzák a várt gyógyulást: segítenek az egyetemista Moénak megoldani a párkapcsolati gondjait, az idős, özvegy Tacuját közelebb hozzák zárkózott unokájához, Leonát pedig emlékeztetik az empátia fontosságára. De igazából vajon mi a siker titka?

Kicsoda valójában a rejtélyes Nyau doktor, és mi köze a Kiotói Puhamancs Macskamentő Központ örökké kimerült igazgatóhelyetteséhez? A Macskát receptre sikere után Isida Só a tőle megszokott humorral és csillapíthatatlan mesélőkedvvel gombolyítja tovább a Kiotóban játszódó misztikus történet fonalát. Kötelező olvasmány minden macskarajongó számára!

Fordította

Ikematsu-Papp Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

PHP Institute, Inc., Japan, 2023

Első kiadás

NEKO WO SHOHO ITASHIMASU. 2

Copyright © 2023 by Syou ISHIDA

c/o The Appleseed Agency Ltd, Japan.

First published in Japan in 2023 by PHP Institute, Inc.

Hungarian translation rights arranged
with PHP Institute, Inc.

through Emily Books Agency and Kátai & Bolza Literary Agents.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Ikematsu-Papp Gabriella, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

ISBN 978-963-604-756-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Első történet

Ótani Moe hirtelen észrevette, hogy a lába alatt nyirkos a talaj.

Körülnézett. Maga sem tudta, mikor tévedt be a homályos sikátorba.

Nem sokkal korábban még a nyüzsgő Kavaramacsi úton sétált.

Kiotó legforgalmasabb bevásárlónegyede mindig tele volt turistákkal és fiatalokkal, késő délutántól estig azonban szinte lépni sem lehetett. Az egyetemről hazafelé általában Moe is útba ejtett egy kávézót vagy egy boltot valamelyik barátnőjével, elvegyülve a sodró emberáradatban. Ma azonban egyedül volt.

Biztos volt benne, hogy azért fordult a Takojakusi utcán nyugati irányba, hogy elkerülje a tömeget, most mégis ismeretlen helyen találta magát.

A sikátort épületek fogták közre, de Moe sem a jobb és bal felől, sem a szemben magasodó vegyes rendeltetésű régi bérházra nem emlékezett. Az épület bejárata tárva-nyitva volt, láthatóvá téve a befelé vezető hosszú folyosót.

– Hol vagyok? – dünnyögte Moe a kihalt zsákutcában állva, és meglehetősen bambán nézett maga elé. Na, ezért hiszik róla, hogy gyámoltalan meg bizonytalan. De hogy a tépelődéstől eltévesztette volna az utat, nos, ilyen most először történt vele. Szánalmas vagyok, gondolta, és mélyet sóhajtott. Valahogy el kéne ütni az időt, hogy ne találkozzak vele. Beugorhatnék egy barátnőmhöz kicsit panaszkodni, kiereszteni a gőzt, mintha nem tudnék semmiről. Aztán hadd hívjon, majd egyszerűen csak nem veszem föl. Ez az. Továbbra is úgy teszek, mintha észre sem venném, és kész.

De ezzel vajon késleltethetem a szakítást?

Lehet, hogy nem is személyesen kellene búcsút mondanunk egymásnak, hanem telefonon? Úgy talán kevésbé fáj.

Ez járt Moe fejében, miközben a sötét épületet bámulva ácsorgott.

Arra gondolt, bárcsak megváltozna ez az egész kellemetlen helyzet, amíg ő itt téblábol ebben a nyirkos sikátorban. Igazán leszállhatna valami istenség a varázspálcájával, és elintézhetné, hogy elkerüljem a szakítást. Menekülni akarok! Mindegy, hova, csak el innen! Nem akarom látni.

A haszontalan időhúzástól csak még szomorúbb lett. Először érezte, hogy egyáltalán nem várja a találkozást. Pont ellenkezőleg, azt kívánta, bárcsak ne jönne el. Hátat fordított az épületnek, és ahogy szipogva elindult kifelé a sikátorból, hirtelen halk hangot hallott.

– Hé, ember!

Megfordult, de senkit sem látott. Az illető megint kiáltott.

– Maga, ott!

A hangja távolinak tűnt. A messzeségből jött, valahonnan a magasból.

Moe lassan fölemelte a tekintetét. Az előtte magasodó ódon épület a ködfátyolba burkolózó égbolt felé nyújtózkodott. A legfelső emeleten nyitva volt egy ablak. A harmadikon. Vagy a negyediken talán. A lényeg, hogy elég magasan volt. Moe legnagyobb meglepetésére onnan nézett le valaki.

– Erre! Erre! – hangzott ismét. A felhők közül előbújó nap fénye miatt Moe nem látta jól, de mintha férfi lett volna. Magas tónusú orrhangon beszélt. Világos színű ruhában volt.

Moe eltátotta a száját. A férfi ekkor a felsőtestével kihajolt az ablakon. Moe lélegzet-visszafojtva figyelte.

– Vigyázzon, veszélyes! – sikoltotta.

– Nem vagyok veszélyes! – kiáltotta vissza amaz. – Jó ember vagyok!

Az arcát nem lehetett látni, de alighanem nevetett. Mivel más nem volt a sikátorban, egyértelmű volt, hogy Moéhoz beszél. Dallamos kiotói tájszólásban zengedezett a magasból.

– Ha már idáig elfáradt, jöjjön fel! A legfelső emeleten vagyunk, a folyosó végén az utolsó előtti ajtó. Ne kéresse magát!

– Én… nem kéretem, csak…

– Vagy inkább menjek én? Kicsit necces, de talán le tudok ugrani! Hú, vagy mégsem? De, de! Sikerülni fog! Na jó. Próba, szerencse! – rikkantotta a hang gazdája, és lendületesen előrehajolt. Moe riadtan próbálta visszatartani.

– Várjon! Nem kell lejönnie! – kiáltott fel, és berohant a szemben álló hosszú, keskeny épület ajtaján. Kétségbeesetten szedte a lépcsőfokokat, majd a legfelső emeletre érve bekopogtatott a folyosó végén az utolsó előtti ajtón. Az ajtó az épülethez hasonlóan ódon volt, fémből készült, súlyosnak tűnt, és itt-ott már lekopott róla a festék.

Moe hiába kopogott többször is, nem érkezett válasz. Az egész gyanús és félelmetes. De az a lökött beszédstílus, az a lágy, kiotói dialektus, ami mintha máris bizalmába fogadott volna…

Engem hívott.

Moe megragadta a gömbkilincset. Először nehezen fordult. De ahogy erősebben próbálta, sikerült. Az ajtó pont olyan nehéz volt, mint amilyennek ránézésre tűnt. Nagy lendületet vett, és két kézzel meghúzta maga felé.

Az ajtó kinyílt! Az épület ódon hangulatával ellentétben odabent világos volt. Ahogy Moe belépett, rögtön egy recepciónak tűnő kis ablaknál találta magát. Aha, szóval ez egy rendelő, gondolta, és a nyakát nyújtogatva bekukucskált. Mindössze egy kis fotelt látott. Sehol egy lélek.

– Elnézést! – szólalt meg, de nem érkezett válasz.

Hol lehet az előbbi fickó? Moe még egyszer köszönt, de senki sem felelt.

Csak nem ugrott le? Egy ideig feszülten hallgatózott, nincs-e csődület vagy szirénázás odalent, de semmilyen rendhagyó hang nem szűrődött fel. A helyiségben csend honolt. Már épp elindult a kijárat felé, amikor egyszer csak éles női hang ütötte meg a fülét.

– Nyau doktor, mégis mit jelentsen ez?

Az egyértelműen mérges hang hátulról jött. Ezek szerint van ott még egy szoba. Moe lábujjhegyen beljebb lépett. A félig nyitott ajtó mögött egy ápolóruhába öltözött nővér hátát pillantotta meg. A nő csípőre tett kézzel nézett le valakire.

– Még a szomszéd lakásba is besurran, csak azért, hogy felhívjon valakit? Nincs jobb dolga? Úgy látom, nincs.

– Le ne harapja a fejemet – szólt vissza egy férfihang. Az előbbi fickó volt az. – Hát már itt volt a ház előtt, erre látom, hogy haza akar menni. Csak meghallgathatjuk, igazán nem nagy ügy.

– De. Nagy ügy – felelte a nő. – Azt a beteget várjuk, akinek az előjegyzése létfontosságú. Így meg csak tolódik, tolódik, egyre későbbre.

– Jó, de hát nem jön. Én meg csak ülök itt és malmozok…

– Mondom én, hogy roppant mód ráér…

Ahogy Moe kicsit beljebb kukucskált, egy kínosan feszengő férfit vett észre. Fehér ruhát viselt. Barátságos, kedvesnek tűnő, harminc év körüli orvos volt.

Hirtelen összetalálkozott a tekintetük.

– Ó! Tessék csak, fáradjon beljebb! – mondta a férfi, és megkönnyebbülten elmosolyodott.

A nővérke is megfordult, és Moéra nézett. Szép volt, a pillantása hűvös, a bőre hófehér. Picit idősebbnek néz ki nálam. Huszonöt körül lehet, állapította meg magában Moe. Szigorú, morcos tekintete nem volt túl hívogató.

– Én… ööö…

– Jöjjön csak, jöjjön! – nevetett a doktor vidáman.

Mielőtt Moe belépett volna, a nővérke sértődötten kisétált. A szoba volt a vizsgáló. Berendezése két egyszerű szék, egy asztal, rajta számítógép.

Moe leült, de közben azon töprengett, vajon milyen rendelőben lehet. Sehol egy orvosi készülék. Gyanakodva körbenézett, mire a doktor derűsen felnevetett.

– Hahaha! Ne törődjön vele! Csitosze nővér nyelve kissé éles, de kedves is tud ám lenni. Ez itt a Nakagjó Lélekgyógyászat! Amint látja, a nővérrel ketten visszük a rendelőt, és új pácienst alapvetően nem fogadunk. De magával kivételt teszünk! Ha már egyszer eljött idáig, nem igaz?

Nakagjó? Lélekgyógyászat?

Moe elbizonytalanodott.

– Nézze, nekem nincs olyan óriási nagy problémám, amivel lélekgyógyászhoz kellene fordulnom.

A doktor csak nevetett. Majd mit sem törődve Moe csodálkozástól elkerekedett tekintetével, tovább beszélt.

– Mégis vette a fáradságot, és eljött, nemde?

– Én nem magamtól jöttem ide. Hanem azért, mert hívtak, és gondoltam…

– Van, akit hiába hívunk, mégsem jön. És van, aki eljön, de nem lép be. Maga önszántából jött el idáig. A saját lábán kaptatott fel a lépcsőn, és önnön kacsójával nyitotta ki az ajtót. Ha annyira nem akart volna jönni, nem mozdította volna se a kezét, se a lábát – fejtegette a doktor, majd az asztal felé fordult, és pötyögni kezdett a billentyűzeten.

Moét teljesen felkészületlenül érte a vizsgálat, ami ebben a pillanatban minden jel szerint elkezdődött. Életében először volt dolga pszichoszomatikus gyógyászattal, az egyetemi mentálhigiénés tanácsadást sem vette még igénybe. Egyáltalán, arra sem vágyott soha, hogy bárkinek kibeszélhesse a gondjait.

– A nevét és a korát, legyen szíves! – mondta a doktor.

Fiatalsága, furcsa könnyedsége és lágy, kiotói tájszólása eloszlatta Moe bizalmatlanságát.

– Ótani Moe vagyok. Húsz leszek nemsokára.

– Mi a panasza?

– A panaszom?

Úgy nézek ki, mint akinek panasza van? Mint aki gyötrődik?

Oké, egész mostanáig vívódtam magamban. De ez nem egy nagy durranás. Ilyesmivel senki sem fordul orvoshoz.

Kicsit szenvedtem, ennyi. De ha szépen elfojtom magamban az érzést, előbb-utóbb eltűnik. Nem ér annyit az egész, hogy szavakba öntsem.

Moe ránézett a doktorra, és már épp mondani akarta, hogy ő köszöni, jól van, amikor feltűnt neki, hogy a férfi nem komoly figyelemmel, hanem izgatott várakozással ül vele szemben. Mint aki valami jó kis sztorira számít. Milyen különös a tekintete. Mintha kívülállóként nézne rám, mégis figyelmesen hallgat.

– Nem akarok elszakadni a szerelmemtől – motyogta Moe halkan.

– Valóban? – mosolygott a doktor bólogatva. – Felírok magának egy macskát. Csitosze-szan! Hozza be, kérem! – szólt hátra, mire a függöny mögül előlépett az iménti nővér. Az arca ugyanolyan mogorva volt, mint az előbb.

– Nyau doktor, ez a macska felügyeletet igényel.

– Jaj, tényleg! Persze! Ó, Csitosze-szan! Maga mindent tud! Komolyan mondom, a mi nővérkénk nélkül a rendelő már rég befejezte volna a működését.

– Na ja. Higgyem is el – dünnyögött a nővér az orra alatt, de nem úgy tűnt, mintha kézzel-lábbal tiltakozna. Letette a kezében lévő kisállathordozót az asztalra, majd sarkon fordult, és eltűnt a függöny mögött.

Miről beszélnek ezek, bámult Moe elkerekedett szemmel, mire a doktor gyors mozdulattal megfordította a műanyag hordozót. Az elején rács volt, amin keresztül bele lehetett látni. A hordozóban egy macska kuporgott.

– Micsoda? Macska? – kérdezte döbbenten Moe.

– Ahogy mondja! Ez a macska! – felelte a doktor már-már büszkén.

Moe lehajolt és bekukucskált.

Barna bunda, fekete csíkokkal. Hegyesen ágaskodó hatalmas, háromszög alakú fül, komoly arc, szorosan zárt száj.

Macskának macska, de milyen tekintélyt parancsoló. Milyen szépséges!

– De hisz ez gyönyörű!

– Úgy gondolja? Várjon, kiveszem – mondta a doktor, azzal kinyitotta a hordozó ajtaját. Az állat, mint a partot mosó hullám, belefolyt a kezébe. Ahogy kiemelte, Moe megállapította magában, hogy nem is olyan nagy. A mintája láttán mindkét kezét az arcához kapta.

– Azta! Leopárdmintás! De édi!

– Bizony. Pont olyan, mint a kanszai nők öltözete. Arra azt mondjuk, giccses és harsány, a cicákon mégis aranyosnak látjuk. Hát nem különös? Ő amúgy kölyök. Szóval ahogy nő, biztos asszonyosodik még. Legyen akkor egy hét… pardon?

A doktor hirtelen a macska felé fordult. Az állat olyan egyenesen ült, mint egy dísztárgy. Hatalmas szemével a doktort bűvölte. A férfi odahajolt hozzá, és a cica orrához dörzsölte az orrát.

– Azt mondod, nem minden kanszai nő ilyen? Csak az ószakaiak? Jogos. Valóban nem szabad Kanszai összes városát egy kalap alá venni. Bocsáss meg, kérlek. Én mondtam rosszul – mosolyodott el a doktor, mire a macska fogta magát, és visszabújt a hordozóba. Teljesen olyan volt, mintha beszélgetnének. – Nos, akkor ezt az ószakai asszonymintás macskát szedje egy hétig. Felírok mellé néhány apróságot, mindet vegye át a recepción. Ja, és itt van ez is! – tette hozzá, és a recepttel együtt átnyújtott Moénak egy noteszt. Az a kis füzet volt, amibe a felírt gyógyszerek adatait tartják nyilván. Moe jól ismerte, neki is volt otthon. De ahogy átvette a doktortól, hirtelen összeráncolta a homlokát. A gyógyszernapló szót dupla vonallal áthúzták, és fekete tollal az állt ott helyette, hogy macskanapló. Teljesen úgy nézett ki, mintha egy csintalan gyerek kanyarította volna oda. – Ebbe mindennap jegyezze fel, mit evett az állat, és mi jött ki belőle.

– Hogy mit evett és… mi jött ki? – ismételte Moe értetlenül.

– Pontosan. Hiszen alap, hogy ami bemegy, az ki is jön, nem igaz? Azt is írja le mellé részletesen, hol és milyen körülmények között történt a dolog. Kérem, ügyeljen rá, hogy a bevitel és a kiadás zökkenőmentes, gördülékeny legyen.

– Várjon egy kicsit! – szedte össze magát Moe. – Csak nem arra gondol, hogy ezt a macskát most haza kéne vinnem?

– De, arra.

Olyan könnyedén mondta ezt a doktor, hogy Moe a megdöbbenéstől szóhoz sem jutott. Egy macskát nem lehet csak úgy hazavinni!

– Kizárt. Szó sem lehet róla – jelentette ki Moe a fejét rázva.

– Ótani-szan, maga nagyon szerény!

– Nem szerény vagyok. Csak nem hinném, hogy gondját tudom viselni egy macskának – hajtotta le szomorúan a fejét Moe, a doktor azonban nem zavartatta magát. Fogta a hordozót, benne a leopárdmintás macskával, és Moe kezébe nyomta.

– Na. Látja? Ótani-szan és az ószakai asszonyság! Máris barátok lettek. Hát nem csodás?

Nem. Egyáltalán nem az. Sorolom, mi a gond. Egyrészt Kiotóban vagyunk, másrészt utálom a leopárdmintát.

Moe hiába próbálta megértetni vele a helyzetet, a doktor csak vihogott idétlenül, így hát fogta a hordozót, és kábultan kisétált a vizsgálóból. A váróban nem volt más beteg, a fotel, az egyetlen berendezés, üresen árválkodott.

– Ótani-szan, erre tessék – intett egy fehér kéz a recepció ablakából.

Á, ez a nővér!

– A receptet, legyen szíves.

Minden úgy zajlott, mint egy átlagos rendelőben, igaz, egy átlagos orvos nem hívogatja be az embereket az utcáról, és macskát sem ír fel nekik. Moe átnyújtotta a nővérnek a doktortól kapott kis cédulát, amiért cserébe egy nehéz papírzacskót kapott.

– Az ellátmány – mondta a nővér. – Betegtájékoztatót is talál benne, olvassa el figyelmesen.

A papírzacskóban egy tálka, egy lapos műanyag tálca és több kis zacskó volt. Moe kihalászta a betegtájékoztatót, és olvasni kezdte.

– „Név: Kardkovács. Kandúr. Négy hónapos, bengáli. Etetése: reggel és este, megfelelő mennyiségben. Vize mindig legyen. Almozása: szükség szerint. Vizelet: naponta 2–4 alkalom. Széklet: átlagosan napi 1–2 alkalom. Minden ürítésnél ellenőrizze a következőket: szín, szag, forma, mennyiség. A húgyúti problémák elkerülése érdekében törekedjen arra, hogy mind a macska, mind az ember számára stresszmentes legyen a vizeletürítés.”

Moe többször átfutotta a szöveget. Amikor a doki az előbb azt mondta, „mi jön ki belőle”, az ürítésre gondolt? Moe ránézett a nővérre, de az már valami más papírmunkával foglalkozott lesütött szemmel.

– Elnézést, de az ürítés a vécézést jelenti, ugye?

– Ha valami nem világos, forduljon a doktor úrhoz. Jobbulást.

– Meg itt van, hogy szín, szag…

– Minden jót.

– A kakié?

– Viszlát – vágta rá a nővér, és berekesztette a beszélgetést.

Moe kénytelen-kelletlen kilépett a rendelőből. Az ódon épület fala és folyosója azonnal visszahozta őt a valóságba. Szórakozottsága miatt valami egészen furcsa dolog történt vele. Nem, nem szállt alá semmiféle istenséghez hasonló, és nem oszlatta el a gondjait a varázspálcájával. Hanem egy lélekgyógyászat orvosa macskát írt fel neki.

Hogy ez jó-e, vagy sem, azt Moe nem tudta eldönteni. Mindenesetre már három óra eltelt azóta, hogy hazaértek, de a macska csak nem közeledett az alomhoz. Talán valami nem tetszik neki?

– Figyu, mi a baj? – kérdezte a macskát Moe, miközben az ülőpárnát ölelte.

Kardkovács illemtudóan ülve a szőrét nyalogatta. Moe kicsit távolabb húzódott tőle, úgy gyönyörködött benne.

A lakást, ahol élt, az apja bérelte neki, hogy onnan járhasson az egyetemre. Ahhoz képest, hogy egyedül lakott benne, tágas volt, és szép. Előszoba, egy rövid folyosó, konyha-étkező és háló. Hazaérve Moe legelőször azon gondolkodott el, hova engedje ki a macskát. Ha a konyhában véletlenül bezabál valamit, abból nagy baj lehet. Így aztán a hálószoba mellett döntött. Ahogy becsukta maga mögött a szobaajtót és kinyitotta a hordozót, Kardkovács azonnal beslisszolt az ágy alá. Az a sebesség! Moénak esélye sem volt. Lefeküdt a padlóra, úgy hívogatta, de a cica csak figyelte őt meredten a résen át. Háromszögfülét égnek meresztette, hatalmas szeme közepén fekete csík húzódott. Szűk pupillája feszült elővigyázatosságról árulkodott.

Minél tovább hívom, annál jobban megmakacsolja magát, gondolta Moe, és előszedte a papírzacskóból a tálkákat. Az egyikbe tápot szórt, a másikba vizet öntött, azután az ágy mellé tette őket. Ahogy csendben figyelte, a cica egyszer csak óvatosan, egyik lábát a másik után téve, laposkúszásban elkezdett közeledni.

Nem sokkal később már jól nevelten ült az üres tápostálka előtt. Moe gyerekkorában a nagyszüleinél volt egy macska, szóval tudta, milyen bájosak és szeszélyesek tudnak lenni. A nagyszülei macskája rettenetesen kövér volt. Ahányszor az ölébe vette, puha testével kisiklott a keze közül, és elmenekült. De mivel gondoznia sosem kellett őt, most több bizonytalanság volt benne, mint nosztalgia. A betegtájékoztatóban az állt, Kardkovács négy hónapos bengáli. Világosbarna bundáját az arcán és a lábán feketés csíkok díszítették. Úgy nézett ki, mint egy macskapofájú tigris, a hátán sok-sok folttal. Ettől valahogy rettenetesen cuki lett. A mélybarna színű foltokat szegélyező fekete karikáktól tényleg teljesen olyan volt, mint egy leopárd. Fényes, rövid szőrén élesen kirajzolódtak a minták.

Moe rákeresett a bengáli macskára az okostelefonján. Megtudta, hogy barátságos, szereti a kényeztetést, aktív, és jó a mozgáskoordinációja. A bundája a legtöbbször barna, fehér vagy szürke – Kardkovács a legnépszerűbb színnel büszkélkedhet. A macskák korai fejlődési szakasza körülbelül három hónapos korukra lezárul, a testfelépítésük és a viselkedésük azonban még változik, úgyhogy a Moe előtt ülő Kardkovács a maga harminc centiméteres magasságával még alighanem növésben volt. Az a fura doki is megmondta, hogy még nőni fog.

A tápot megette, a vízből is ivott. De az előkészített macskaalomnak még mindig nem ment a közelébe. Moe, tartva a távolságot, újra átolvasta a betegtájékoztatót.

– Lássuk csak: „Vizelet: naponta 2–4 alkalom. Széklet: átlagosan napi 1–2 alkalom.” Oké, a kaki még ráér, de pisilned azért egyszer már legalább kellett volna, nem, Kardkovács? Nem akarsz vécézni? Talán valamit nem jól csináltam? – kérdezgette Moe a macskát, miközben a tápos- és a vizestálka mellé letett lapos műanyag tálcára nézett. Az a vékony műanyag cucc volt, amit a barkácsboltokban is árulnak. Az almot egy zacskóba csomagolták. Moe teljesen elhűlt, amikor kinyitotta. Különböző méretű apró kavicsokkal volt tele, és amint kibontotta, por szállt fel belőle. Mintha zúzott cement lett volna.

Moe elegyengette az almot a tálcán, ezzel kész is volt a macskavécé.

Azután várt. Mást nem tehetett.

Azt nagyjából tudta, hogyan vizelnek a macskák. A nagyszüleinél a konyha sarkában volt egy doboz, Moe emlékezett, ahogy a cica közömbös arccal ott ül. De volt egy olyan érzése, hogy még az állatokat is zavarja, ha nézik őket, ezért kerülte őt a tekintetével. Kardkovács csak nem ment oda az alomhoz. Hát igen, közelebbről kellett volna megfigyelnie a nagyszülei macskáját, miközben pisil.

– Talán kevés az alom? Figyelj, teszek bele még.

Épp önteni készült, amikor hirtelen megszólalt a kapucsengő. Moe összerezzent.

A francba! Ez Rjúdzsi! Teljesen elfelejtettem!

Kedd volt. Nem sokkal korábban még ez volt az a nap, amikor izgatottan, lelkendezve várta őt. Moe barátja, Rjúdzsi egy ingatlanos cégnél állt alkalmazásban, és a szerda volt a szabadnapja. Még a szüleinél lakott, de keddenként a munkából mindig Moe lakásába ment, és ott is maradt éjszakára. Moe másnap ellógta az egyetemi óráit, így az egész napot együtt töltötték. Ez így ment már majdnem egy éve. Ebben a hónapban azonban Rjúdzsi még egyszer sem látogatta meg. Arra hivatkozott, hogy nagyon elfoglalt. Moe úgy érezte, az utóbbi időben a fiú távolságtartóan viselkedik. Foghegyről válaszolgatott neki, a szemkontaktust kerülte. Száraz nevetése, amely olyan volt, mintha nyűgnek gondolná őt, Moéban rossz előérzetet keltett.

Tegnap aztán telefonon rövid üzenet jött tőle. Annyit írt: „Beszélni szeretnék veled. Hazafelé beugrom.” Akárhogy is, ez nem volt túl biztató. Megunt, megutált, vagy az is lehet, hogy beleszeretett valaki másba.

Mielőtt betévedtem volna abba a rendelőbe, egyfolytában ezen kattogtam, de ahogy hazahoztam Kardkovácsot, totál megfeledkeztem róla.

Moe anélkül, hogy lelkileg felkészült volna a találkozásra, bezárta maga mögött a hálószoba ajtaját, és kiment az előszobába. Az ajtóban Rjúdzsi állt, öltönyben. Köszönés helyett esetlenül felemelte az egyik kezét. Úgy tűnt, zavarban van. A lakásba lépve sem nyugodott meg, a tekintete ide-oda járt.

Egyszerre mintha megfagyott volna a levegő. Korábban a puszta jelenléte elég volt ahhoz, hogy boldogság töltse be a teret. Rjúdzsi huszonöt éves volt, Moénál jóval érettebb. Kedves, nyugodt, okos srác. Moe büszke volt rá, hogy vele jár.

– Ööö… Kérsz valamit enni? Vagy inni? Ja, most jut eszembe, ma lesz annak a koreai sorozatnak az első része. A barátaim az egyetemről nagyon ajánlják. Azt mondják, őrülten izgalmas.

– Kösz, de most… nem igazán. Figyelj, Moe, beszélnünk kell.

– Film is van! Tudod, amire múltkor azt mondtad, szívesen megnéznéd. Na, azt már játsszák. Jó gyorsan kijött, mi? Mondjuk nem kapott túl fényes kritikát. Á, inkább rendeljünk kaját! Mi legyen? Esetleg pizza?

Moe úgy akarta oldani a kellemetlen légkört, hogy ömlött belőle a szó. Rjúdzsi gondterhelt arcát szándékosan kerülte a tekintetével.

Eszemben sincs szakítani. A kapcsolatunk tök jól működik. Nem is értem, miért akarna elhagyni.

Rjúdzsi épp mondani akart valamit, amikor a hálóból nagy robajt hallottak. Kardkovács rohangált összevissza.

– Ez meg mi? – kérdezte Rjúdzsi meglepetten.

– Egy macska.

– Micsoda? Lett egy macskád?!

– Ööö… furcsa sztori. Egy orvos írta fel nekem.

– Egy orvos? Na ne szórakozz! – nevetett Rjúdzsi zavartan. A hálóból még mindig dobogás zaja szűrődött ki.

Moe óvatosan kinyitotta az ajtót, és benézett. A tekintete összetalálkozott Kardkovácséval, aki az ágy tetején a karmát belevájva éppen a lepedőt tépte. A cica mozdulatlanná dermedt, a szeme pedig elkerekedett, mint aki rájött: most valamit nagyon elszúrt.

Rjúdzsi is bekukucskált az ajtórésen.

– Na ne! Ez tényleg egy macska! Mikor szerezted?!

– Nem az enyém! A Rokkakunál vagy a Takojakusinál vagy hol van egy rendelő, ott írta fel a doki, hogy szedjem egy hétig. Gyógyszernaplót, vagyis macskanaplót is kaptam hozzá – magyarázta Moe, mire Rjúdzsi értetlenül összevonta a szemöldökét.

– Mit jelentsen ez az egész?

– Tudom, hogy furán hangzik, de tényleg így történt – bizonygatta Moe.

– Aha – dünnyögött Rjúdzsi, de nem úgy tűnt, mintha hinne neki. – Nekem semmi bajom a macskákkal, de szerintem te függővé fogsz válni – tette hozzá, majd kinyitotta az ajtót, és belépett a szobába. Óvatosan közeledni kezdett az állathoz. Kardkovács, aki még mindig az ágy tetején állt dermedten, kissé hátrébb húzódott. – Milyen helyes cica vagy! Mint egy minileopárd! Ha hozzáérek, vajon megkarmol? – tűnődött Rjúdzsi, és ki akarta nyújtani a kezét. Kardkovács azonban észrevette a mozdulatot, és leugrott az ágyról. Könnyed léptekkel a szoba sarkába sétált.

Rjúdzsi csalódottan az ágynak dőlt, és onnan figyelte az állatot. A korábbi rossz hangulatának nyoma sem volt. Moe mellé telepedett, és a vállára hajtotta a fejét. Kardkovács jelenlétében újra olyan közel kerültek egymáshoz, mint amikor még jóban voltak.

Hihetetlen, de tényleg elképzelhető, hogy a macska hatott. Moe hálával gondolt a doktorra. Lehetséges volna, hogy egy macskával tényleg orvosolható a szerelmi bánat?

Rjúdzsi tekintete gyengéd volt.

– Milyen aranyos cicó. Úgy hallottam, mostanában egyre több egyedülálló lány tart macskát – mondta.

Moe a fiú kedves, csillogó szemében gyönyörködve egyetértően hümmögött, és követte Rjúdzsi tekintetét. Kardkovács előbb a tápot, majd a vizet szaglászta, azután a mellettük lévő alomtálca szélét kezdte vizsgálni az orrával.

– Hoppá, lehet, hogy pisilni fog! – jegyezte meg Moe.

– Fú, komolyan? – kérdezte Rjúdzsi kíváncsian előrehajolva.

Kardkovács óvatos lépésekkel lassan belemászott a tálcába. A fenekét azonban csak nem eresztette le, tappancsa alatt zörgött a kavics. Lehet, hogy el kéne fordulnunk? Talán zavarja, ha nézzük, gondolta Moe, de sehogy sem tudta megkérni a feszülten figyelő Rjúdzsit, hogy menjen ki a szobából. Az a gondolat villant át az agyán, hogy ha a fiú elhagyja a helyiséget, lehet, hogy a mosolya is elillan, és rátér a szakító beszélgetésre.

– Figyeld csak, leül! – szólalt meg Rjúdzsi.

Ahogy Moe a macskára nézett, látta, hogy a fenekét a kavicsokhoz közelíti, a farkát pedig a magasba emeli. A tálca pereme miatt nem látta jól, de a szaggatott, ismétlődő mozgásból ítélve a dolgát végezte.

Jaj, de jó! Végre…

Alig telt el egy perc, és Kardkovács fölemelte a fenekét. Azután a mellső mancsa apró mozdulataival kotorászni kezdte az almot. Olyan aranyosan csinálta, hogy Moe is és Rjúdzsi is elmosolyodott. Hogy jobban lássák, mindketten közelebb húzódtak hozzá.

A következő kaparó mozdulat annyira erősre sikeredett, hogy a tálcából kirepültek a kavicsok. Hú, ez durva volt, gondolta Moe, ám ekkor a macska kinyújtotta a mellső mancsát, és többször megismételte ugyanezt. Elképesztő lendülettel dolgozott. Az előbb még olyan volt, mint egy homokozó kisgyerek, de most mintha egy markoló szórta volna a murvát. Kardkovács pozíciót váltott. A hátsó lábát feltette a műanyag peremre, azután előredőlő testtartásba helyezkedett, és teljes erőből odacsapott egyet. Mielőtt még elmenekülhetett volna előle, a kavicszápor Rjúdzsi arcába csapódott.

– Aúú, ez fájt! – kiáltott fel a fiú.

Moe is sikítva odébb ugrott. A szoba csupa alomszemcse lett. Ekkor a porfelhőben valami fekete repült Rjúdzsi felé.

Ez alighanem…

Rjúdzsi épp kétségbeesetten porolta le a hajáról és az arcáról az alomszemcséket. Még nem vette észre a szétszóródott macskaürüléket.

– És a fiúd macskakakis fejjel ment haza! – mondta Leona, és hatalmasat nevetett.

Az egyetemi órák közti szünetben a kávézó belső udvarra kinyúló üvegezett terasza dugig volt hallgatókkal. Leona olyan hangosan hahotázott, hogy a szomszéd asztalnál ülő lány odafordult feléjük. Moe szégyenkezve húzta össze magát.

– Leona! Ne ilyen hangosan! – sziszegte.

– Bocs, csak annyira vicces ez a macskakakis sztori…

Leonából újra kitörni készült a röhögés, ezért Moe szúrósan rávillantotta a tekintetét.

– Mondtam már, hogy szépen letörölgettem. Az alommal együtt került rá, szóval nem volt vészes.

– Jaj, de jót nevettem – sóhajtott Leona vidáman. – De végül is jól jött ki a dolog, nem? A helyzetnek köszönhetően sikerült kibékülnöd a fiúddal.

– Hát ja. Asszem – felelte Moe bizonytalanul.

Moe vidékről jött Kiotóba tanulni, a legjobb barátja Leona volt. Az egyetemen is, és órák után is gyakran lógtak együtt. Az utóbbi időben Rjúdzsi távolságtartó viselkedéséről is beszélgettek.

A két lány öltözködési stílusa és jelleme szöges ellentétben állt egymással. Moéra gyakran mondták, hogy „kislányos”, míg Leonát inkább fiúsnak tartotta a környezete.

Mégis nagyon szerettek beszélgetni. Mivel különböző hobbijaik voltak, a látókörük is szélesedett.

– Tényleg, amúgy miért romlott meg a viszonyotok? Van valami sejtésed? – érdeklődött Leona, mire Moe megrázta a fejét.

– Gőzöm sincs – felelte. – Nem veszekedtünk, és nem érzem úgy, hogy volna bármi oka haragudni.

– Hangulatember?

– Nem mondanám. Mindig kiegyensúlyozott.

Előző este, miután lesöpörte magáról az almot, Rjúdzsi közölte, hogy másnap, a szabadnapján dolgoznia kell, és hazament. Mivel nem tudtak beszélni, ki sem békültek. Annyi történt, hogy Moe megúszta a beszélgetést.

Leona tűnődve bólogatott.

– Korábban mutattál róla fényképet, kedvesnek tűnt – mondta. – Ha jól emlékszem, jól is néz ki. Hol is ismerkedtetek meg? Csoportos randin?

– Aha. Egy szakkörös barátom szervezte a randit, ahova Rjúdzsi is eljött. Első látásra beleestem – mesélte Moe meghatottan.

A csoportos randin azért vett csak részt, hogy új emberekkel találkozzon, aztán tessék, jól beleszeretett Rjúdzsiba.

– Szerelem első látásra… Velem ilyen sosem történt – sóhajtott Leona keserű mosollyal. – Viszont nem tagadom, hogy létezik. A külső fontos. De azt is látod, milyen belül?

– Látom hát! – vágta rá Moe. – Rjúdzsi kedves, tisztességes srác.

– Biztos? Nem csak azért gondolod ezt, mert jóképű?

Ugrass csak nyugodtan, gondolta Moe, nem zavar. Rjúdzsi tökéletesen megfelel az ízlésemnek, úgyhogy nem tudsz megingatni. Nem vagyok hajlandó elengedni őt.

Moénak hirtelen rossz érzése támadt. Eddig minden kedd estéjét és szerdáját szabaddá tette Rjúdzsi miatt. Ha a fiú nem tudott jönni, ő akkor is ellógta a kötelező óráit, mondván, hátha mégis tudnak találkozni. Ma azonban nem akart egész nap egyedül gyötrődni otthon, úgyhogy hosszú idő után bement szerdán az egyetemre.

Rjúdzsi legközelebb jövő kedden jön hozzá. Addig ki kell találni valami stratégiát. A macskára már nem számíthat: Kardkovácsot csak egy hétre írták fel.

Tegnap, miután mindent összekavicsozott, Kardkovács a bűntudat legkisebb jele nélkül aranyos leopárdmintás hátát Moe felé fordítva összegömbölyödött, és elaludt. Moe kelletlenül összeszedte az alom közé keveredett ürüléket, és feljegyezte a kinézetét a macskanaplóba. De mivel szétrepült, nehéz volt pontos adatokat rögzíteni.

Ma vajon milyen állapotban lesz a lakás, mire hazaérek? Lehet, hogy Kardkovács megint hatalmas pusztítást végzett, gondolta Moe, és aggodalom töltötte el. Ujjait a bögre köré fonta, és felsóhajtott.

– A macskatulajdonosok, gondolom, küzdenek rendesen a takarítással. Én nem is tudtam, hogy ennyire szétrepül az alom.

– Nálunk nem repül szét – jegyezte meg Leona, miközben a jegeskávé utolsó cseppjeit szürcsölgette szívószálával a pohár aljából. Moe próbálta elengedni a füle mellett a hangot, mert elvonta a figyelmét.

– Mi nem repül szét? – kérdezte.

– Hát az alommal keveredett kaki. A mi macskánk olyat használ, ami nem szóródik szét.

– Mi?! Ezt meg hogy érted? Létezik másféle alom is?

– Persze! Csomó fajta van.

– Tényleg? Nem is tudtam. Tegnap a dokinál ezt kaptam.

Moénak eszébe jutott az előző napi porfelhő. Az már kisebbfajta környezetszennyezés volt…

– Te, ez az egész rendelő sztori olyan bizarr nekem. A Nakagjó kerület melyik részén találtál rá?

– A Takojakusi utcán sétálva botlottam bele véletlenül. De mesélj inkább erről az alomról. Hol lehet olyat kapni, ami nem szóródik?

– Látom, sürgős! Olyan vicces vagy. Ahol árulnak kisállat-felszerelést, ott néhány fajtát biztosan találsz. Ha nagyobb merítést szeretnél, akkor egy komolyabb kisállat-kereskedést ajánlok. A metró vonalán van egy ilyen bolt. Beugrunk suli után?

– Igen-igen-igeeen! – vágta rá Moe türelmetlenül, mire Leona ismét hangosan felnevetett.