Sarah Hogle

Megérdemlitek

egymást

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

A FÉRJEMNEK, MARCUSNAK
ÉS A GYERMEKEINKNEK.

TI VAGYTOK NEKEM
A BOLDOGSÁG SZIGETE.

ELŐSZÓ

Azt hiszem, ma este meg fog csókolni.

Ha nem, lehet, hogy belehalok. Ez a második randink, és egy autósmoziban parkolunk, ahol úgy teszünk, mintha filmet néznénk, miközben lopva egymásra pillantgatunk. A film hossza két óra öt perc. Egy óra ötvenöt percet töltöttünk azzal, hogy nem csókolóztunk. Nem akarok kétségbeesettnek tűnni, de nem azért vittem fel a testem egyharmadára annyi highlightert, hogy ne kerüljön belőle az ingére. Ha minden a terv szerint alakul, akkor ma este zilált hajjal fog hazabotorkálni, és annyi csillámporral a ruháján, hogy visszaverődik majd róla az elhaladó autók fénye. Egy hétig az én feromonjaim illatát fogja árasztani, nem számít, milyen alaposan sikálja magát.

Nem szégyenlősködtem a célozgatással, felhívtam a figyelmét az ajkaim nyalogatásával, rágcsálással és tétova érintéssel – ahogy azt a Cosmopolitan tanácsolta. A csillámló szájfényemet laboratóriumban fejlesztették ki, hogy mágnesként vonzza a férfiak száját. Nicholas primitív ösztönei képtelenek lesznek ellenállni. Mágnesként vonzza a hajamat is, így minduntalan a számba kapom az extra tartós hajlakk könnyfakasztó ízét, de néha a szépségért áldozatot kell hozni. Ráadásul a bal kezem tenyérrel felfelé az ülésemen hever, a maximális elérhetőség érdekében, ha esetleg fel szeretné venni és magával vinni.

A reményeim kezdenek szertefoszlani, amikor rám néz, majd gyorsan elkapja a tekintetét. Lehet, hogy ő az a fajta ember, aki azért megy az autósmoziba, hogy tényleg megnézze a kiválasztott filmet. Bármennyire is nem szívesen gondolok erre, talán egyszerűen nem hat rá a vonzerőm. Nem ez lenne az első eset, hogy egy hízelgő sármőr kirak egy jóéjtpuszival, és faképnél hagy, amikor már azt hiszem, hogy sikert érek el.

És akkor meglátom a jelet – nem hiába ettem egész este a hajamat. Egy üres mentolos cukorkacsomagolás formájában érkezik a pohártartóban. Óvatosan beleszagolok a levegőbe, és ez bizony határozottan borsmentaillat. Újra megnézem a pohártartót, és még jobb, mint gondoltam. Két üres csomagolópapír! Duplázik! Egy férfi nem szokott duplázni a mentolos cukorkákból, hacsak nem készül valamire.

Istenem, ez a férfi annyira jóképű! Minden egyes részlet tetszik Nicholasban. Nem várt három napot, hogy felhívjon az első randi után. Az összes smse nyelvtanilag helyes. Eddig még nem kaptam kéretlen intimfotót. Már most le akarok foglalni egy báltermet az esküvői fogadásunkra!

– Naomi? – szólít meg, és én pislogok.

– Hm?

Mosolyog. Annyira imádnivaló, hogy én is elmosolyodom.

– Hallottad, amit mondtam?

Erre a válaszom a nem, mert én épp a profilját csodáltam, és túlságosan belezúgtam ahhoz képest, hogy mindezt még kapcsolatnak sem nevezhetjük. Még csak két randink volt. Szedd össze magad, Naomi!

– Gyakran elkalandozol? – kérdezi.

Érzem, hogy elpirulok.

– Aha. Bocsánat! Előfordul, hogy valaki beszél hozzám, és én észre sem veszem.

A mosolya kiszélesedik.

– Aranyos vagy.

Aranyosnak tart? A szívem megdobban és felhevül. Magamban köszönetet mondok a műszempilláimnak és a mély kivágású (mégis elegáns) blúznak.

Félrebillenti a fejét, engem tanulmányoz.

– Azt mondtam, hogy vége a filmnek.

A vetítővászonra nézek. Igaza van. Fogalmam sincs, hogyan ért véget a film, és azt sem tudnám megmondani, mik voltak a főbb cselekménypontok. Azt hiszem, romantikus történet volt, de kit érdekel? Sokkal jobban érdekel az a romantika, ami ebben a kocsiban zajlik. A parkoló mostanra kiürült, így privát szférát biztosít számunkra ahhoz, hogy a képzeletem elszabaduljon. Bármi megtörténhet. Csak én vagyok, Nicholas és…

Egy rózsaszín kardigán a hátsó ülésen, szépen összehajtogatva, amely nyilvánvalóan egy nőé, és az a nő nem én vagyok.

A gyomrom összeszorul, Nicholas követi a tekintetemet.

– Az anyámnak lesz – mondja gyorsan. Nem hiszek neki, amíg meg nem mutatja a születésnapi üdvözlőlapot, amelyet aláírt és személyes üzenettel látott el. „Szeretlek, anya!” Magamban elalélok.

– Ez annyira kedves! – mondom neki. Milyen meghitt érzés az autójában lenni! Idegességemben összevissza kavarognak a pillangók a gyomromban, és az eldobott mentoloscukorka-csomagolások folyton elkapják a tekintetemet. A filmnek vége, szóval mire vár még?

– Köszönöm, hogy elhoztál ide. Nem sok autósmozi van manapság. Valószínűleg alig néhány az egész KözépNyugaton.

Még ritkábban találni olyat, amely egész évben működik. Szerencsére elláttak egy hősugárzóval, ellensúlyozandó az őrültséget, hogy szabadtéri programot szervezünk januárban. Terítettünk magunkra néhány pokrócot, és a rendhagyó téli randi meglepően meghitté vált.

– Igazából nyolc maradt az államban – mondja. Már az is lenyűgöző, hogy ezt a tényt fejből tudja. – Éhes vagy? Van itt a közelben egy fagyasztott joghurtos bódé, ahol a legjobb fagyasztott joghurtot árulják, amit valaha is ettél.

Nem rajongok a fagyasztott joghurtért (főleg, ha hideg van), de semmiképp sem akarok nem beleegyező lenni. Még nem ismerjük egymást túl jól, és ha össze akarok hozni egy harmadik randit, akkor nem szabad túlzottan igényesnek tűnnöm. Könnyed Naomi vagyok, akivel jó együtt lógni és jó csókolózni. Talán a fagyasztott joghurt után megcsókol. És esetleg kigombolja az ingét.

– Jól hangzik!

Ahelyett, hogy bekapcsolná a biztonsági övét és elhajtana, tétovázik. Addig babrál a rádió gombjaival, amíg a statikus zörejek egy You Say It Too című, vidám indiedalra nem hangolódnak. Rájövök, hogy azért lett ilyen csendes, mert ideges, nem pedig közönyös, ami meglep, mert eddig csak magabiztosságot mutatott. A levegő feszültséggel telik meg, és a pulzusom felgyorsul, mert sejtem, hogy mi fog következni. A vérem ritmusa kántálássá válik. Igen! Igen! Igen!

– Gyönyörű vagy – mondja komolyan, és teljesen szembefordul velem. A tekintete bizonytalan, miközben az ajkába harap, engem pedig megdöbbent, hogy kettőnk közül ő az idegesebb. A szívem nagyot ugrik, ahogy felém hajol egy centinyit. Azután még egyet. Az ajkai szétnyílnak, a tekintete a számra vándorol, és egyszerűen már nem is emlékszem más férfiakra, akikkel valaha randiztam, annyira elhomályosította mindet. Ő intelligens és sármos és tökéletes, tökéletesen ideális számomra.

A szívem most már egészen a torkomban van. Az ujjai végigsimítanak a hajamon, a fejemet felfelé dönti, hogy találkozzam az övével. Nicholas behajol az utolsó centiméterig, és üstökösként ragyogja be a világomat, miközben várakozás, csodálkozás és a helyesség mindent betöltő érzése dübörög az ereimben. Megcsókol, és nekem végem. Tudtam, hogy meg fog történni.

Micsoda varázslatos, különleges éjszaka!

ELSŐ FEJEZET

EGY ÉVVEL ÉS KILENC HÓNAPPAL KÉSŐBB

Micsoda ronda, pocsék nap! Az eső lepereg a munkatársam ugyancsak pocsék autójának szélvédőjén, amelynek hideg, mekis sültkrumpli és fenyőfaszaga van. Leon a kormánykeréken kopog az ujjbegyeivel, kissé előrehajolva, hogy kilásson. Az ablaktörlők teljes erőbedobással járnak ideoda, de az eső úgy ömlik, mintha valaki középen felhasította volna az eget, és kizúdult volna belőle egy óceán.

– Még egyszer köszönöm a fuvart!

– Szívesen, bármikor.

Behúzom az ajkaimat, és belélegzem a fenyőszagot. Akármit is permetezett be ide, mielőtt beszálltam, a nap hátralévő részében kísérni fog. Nem tudok túl sokat Leonról, szóval elképzelhető, hogy egy hulla van a csomagtartóban, és a fenyőspray arra szolgál, hogy ezt leplezze.

– Szakad az eső – mondom. Brandy nem tudott hazavinni, mert a nővére korábban eljött érte. Zach ma motorozott, és fogadok, hogy már bánja. Melissa felajánlotta, hogy elvisz, nyilván abban reménykedve, hogy visszautasítom, ezért így is tettem. Egy kicsit utálom magam, amiért még mindig azt akarom, hogy kedveljen. Indokolatlanul harapós velem szemben, mióta összehoztam a vőlegényem barátjával, akiről kiderült, hogy sorozatos csaló. Azt hiszi, Nicholas és én mindig is tudtuk, hogy a srác hűtlen típus, és szándékosan romboltuk le a férfiakba vetett bizalmát.

– Állítólag egész héten esni fog.

– Rossz hír a halloweeni csokigyűjtőknek.

Leon egy pillanatra felém fordul, mielőtt a tekintete visszatalál az útra. Vagy amit lát belőle – őszintén szólva nem tudom, hogyan képes még mindig haladni, mert én semmit sem látok. Október vége van, és négy fok. Múlt héten még rövidnadrágban jártam. Azelőtt olyan hideg volt, hogy majdnem havazott. Az ősz Wisconsinban igazi öröm.

– Fogsz édességet osztogatni? – kérdezi Leon.

A válasznak magától értetődőnek kellene lennie. Szeretem az édességet, és szeretem a gyerekeket, különösen az undok kisfiúkat, mert szerintem viccesek. És szeretem az őszt is. Egész hónapban a szemhéjfestékpalettám csillogó, rézszínű tégelyét használtam, hogy a szemhéjamnak ugyanazt a ragyogást kölcsönözzem, mint amikor a naplemente lágyan végigsiklik egy tökföldön.

A hálószobám padlóját elborítják a puha pulcsik – amelyekben úgy érzem magam, mint egy tengerészkapitány –, a térdig érő csizmák és körsálak. Minden étkezésemben szerepel egy csipet sütőtökfűszer. Ha éppen nem fogyasztom a sütőtököt, akkor belélegzem, mint egy függő, és az otthonom minden elérhető felületét ételillatú gyertyákkal rakom tele: almás pite, sütőtökös pite, sütőtökfűszer, almás sütőtök.

Az esztétikai stílusom agresszívan, megalkuvás nélkül szimpla. Ez részben abból ered, hogy egy hölgy a MAC pultjánál azt mondta nekem, hogy ősz típus vagyok, a borostyánszínű szemem és a hosszú, szögegyenes, pekándiószínű hajam miatt, de én tudom a levélbámuló, sapkaszerető, sütőtökfaló lelkem mélyén, hogy akkor is szimpla ribi lennék, ha semleges alapszíneim lennének. Ez a DNSemben kódolt.

És még sincs kedvem cukorkát osztogatni halloweenkor. Még csak nem is dekoráltam, pedig régen ez volt az egyik kedvenc elfoglaltságom a szezon elején. Lehet, hogy az estét egyedül töltöm melegítőben, gagyi tévéműsorokat nézve, miközben Nicholas egy barátjánál Gears of Warral játszik, vagy lehet, hogy este kilenc előtt kidőlünk, miután olcsó, utazó méretű fogkeféket és fogselymet osztogattunk csalódott gyerekeknek.

– Lehet – mondom végül, mert már nem érdekel, mit csinálok. Akár hullámvasutazhatnék is, vagy bevásárlólistát írhatnék, a lelkesedési szintem ugyanolyan alacsony lenne. Ez a gondolat lehangol, de ami még jobban lehangol, az az, hogy semmit sem fogok tenni ellene.

– Én osztogatnék, ha forgalmasabb utcában laknék – válaszolja. – Oda, ahol én lakom, nem jönnek ki csokit kunyerálni.

Morrisban nem létezik olyan, hogy forgalmas utca. Olyan kicsik vagyunk, hogy nehéz lenne megtalálni minket Wisconsin várostérképén. Mindössze két közlekedési lámpánk van.

Fényszórók gurulnak el mellettünk, a kerekek vízhullámokat vernek, mint amikor Mózes szétválasztja a Vöröstengert. Ha én vezetnék, már régen lehúzódtam volna egy parkolóba, és kivárnám az eső csillapodását. De Leon teljesen nyugodt. Kíváncsi vagyok, vajon akkor is megőrzie ezt a kedélyes arckifejezést, amikor embereket darabol fel, és a csöpögő maradványaikat egy vágódeszkán becsúsztatja a csomagtartójába.

Nem mintha Leon valaha is okot adott volna arra, hogy óvakodjak tőle. Udvariasan érdeklődnöm kellene, hogy hol lakik, de fél szemem a digitális órájának smaragdzöld számain van, és azon tűnődöm, Nicholas vajon otthon vane már, mert kétségbeesetten remélem, hogy nincs. A Roncstelep minden nap tízkor nyit és hatkor zár, kivéve szombatonként, amikor is tizenegytől hétig tart nyitva.

Nicholas fogorvos a Rise and Smile fogászatban, a főúton, a Langleyn, ahol most járunk, és hatkor végez. Általában előbb érek haza, mert ő megáll a szülei házánál, hogy vigyen egy kávét az anyjának, vagy átolvasson egy zavaros levelet, amit az asszony postán kapott, vagy bármi is legyen az, ami miatt az adott napon épp nyavalyog. Ha huszonnégy óránál tovább nem látja a fiát, összeomlik az operációs rendszere.

Ma reggel teljesen lapos volt az egyik gumiabroncsom. Ahogy meredten bámultam, visszarepültem egy évvel ezelőttre, amikor Nicholas megjegyezte, hogy meg kellene tanítania kereket cserélni. Megsértődve azon a feltételezésén, hogy nem tudom, hogyan kell kereket cserélni, helyre tettem, és közöltem vele: már évek óta tudom, hogy kell csinálni. Modern, felelősségteljes, önellátó nő vagyok. Nincs szükségem arra, hogy egy férfi segítsen nekem a gépjárműkarbantartásban.

Az a helyzet, hogy valójában fogalmam sincs, hogyan kell kereket cserélni. Az időjárás reggel kellemes volt, nem feltételeztem, hogy esni fog, ezért úgy döntöttem, gyalog megyek – és ez vezetett el a jelenlegi, Leon kocsijában átélt szorult helyzetemhez. Kizárt volt, hogy gyalog menjek haza. A rajtam lévő pulóver kasmír.

A gumikkal kapcsolatos kis hazugságom eléggé elfajult, amikor Nicholas apja, akinek sajnálatra méltóan ódivatú meggyőződései vannak, megjegyezte, hogy a nők nem tudják, hogyan kell olajat cserélni. Mire én azt mondtam: „Már elnézést! Mindig én szoktam olajat cserélni.” A feminizmus jegyében mondtam. Senki sem hibáztathat. Aztán meglehet, hogy azzal dicsekedtem, hogy egyszer már magam szereltem fel a lengéscsillapítót és a fékbetéteket, és soha az életben nem volt szükségem autószerelő segítségére. Tudom, hogy Nicholas gyanakszik, és próbál rajtakapni kocsiszerelés közben. Persze csak akkor vagyok szakavatott autószerelő, amikor ő dolgozik, így sosem lát akció közben. Úgy lopakodom el a Morris Autóhoz, mint egy bűnöző, és készpénzzel fizetek Davenek. Dave jó arc. Megígérte, hogy sosem köp be, és hagyja, hogy én zsebeljem be a munkájáért járó elismerést.

A Langley minden épülete hideg, kékes folt ebben az esőben. Elhaladunk a Rise and Smile Claude Monetféle változata mellett, és imádkozom, hogy Nicholasnak ne legyen sasszeme, hogy csodával határos módon meglásson engem egy idegen autó anyósülésén. Ha megneszeli, hogy ma nem vezettem, megkérdezi, miért nem. Nincs elfogadható ürügyem. Rá fog jönni, hogy hazudtam az autókkal kapcsolatos szakértelmemről, és az önelégült „én tudtam” feje annyira fel fog idegesíteni, hogy kiver a ragya. Amúgy nincs semmi oka arra, hogy gyanakodjon a szerelői kompetenciámra. Szexista dolog azt feltételezni, hogy nem tudom, hogyan kell megjavítani a szivárgó csöveket és ékszíjakat, meg akármit, amitől egy autó brümmög.

Azt akarom, hogy Leon húzzon bele, még akkor is, ha csúszós az út, és nagyon nem szeretnék meghalni ebben a kocsiban, amelynek olyan szaga van, mintha egy egész erdőt szippantott volna fel a hűtőrácsába. Kíváncsi vagyok, hogyan fogalmazhatnám meg a kérést: kockáztassa az életét, hogy legyen időm YouTubetutorialokat nézegetni, mielőtt Nicholas hazaér. Megéri kockáztatni, csak hogy fenntarthassam ezt az átverést? Igen. Igen, megéri. Nem azért építgettem ilyen sok időn át a nimbuszomat, hogy egy kis eső miatt az arcomba robbanjon.

Felveszek egy elviteles poharat a padlóról, és megfordítom.

– Dunkin’ Donuts? Csak nehogy Brandy rájöjjön!

Brandy húgának van egy kávézója, a Blue Tulip Café, és Brandy az ő nagykövete a Roncstelepben. Nem tűri, hogy a munkahelyén bárki is nagy kávézóláncokat támogasson.

– Ne is mondd! Úgy kell rejtegetnem, mintha valami mocskos titok lenne. De a Dunkin’ Donutsban jobban ízlik a kávé, meg aztán figyelembe kell venni a név iránti elkötelezettségemet. Ha az embernek a vezetékneve megegyezik a Dunkin’ Donutséval, akkor oda irányul a hűsége – kuncog Leon.

– Donuts a vezetékneved? – vágom rá, mint egy komplett idióta, tizedmásodperccel azelőtt, hogy rájönnék a nyilvánvaló tévedésemre.

– A vezetéknevem Duncan, Naomi. – Leon rám pillant, és az arckifejezése ez most komoly? akar lenni, mert ezt már biztos tudnom kellene, hiszen február óta dolgozom vele a Roncstelepben, ami nem szó szerint egy roncstelep. Hanem egy családi vállalkozás. De az ő modora határtalanul jobb, mint az enyém, úgyhogy az arckifejezése inkább ha úgy vesszük, ez teljesen érthető.

Ki akarom nyitni az ajtót, és kivetni magam, de ellenállok. Monszun van odakint, és rézszínű csillámpor fog végigcsorogni az arcomon. Ilyen látási viszonyok között a forgalomba tévednék, és elütnének. A feketefehér eljegyzési fotóm megjelenik majd az újságban, azzal a felirattal, hogy a vőlegényem családja kérésére virág helyett adományokat küldjenek a Rows of Books nevű jótékonysági szervezetüknek, amely fogápolási tankönyveket küld hátrányos helyzetű iskoláknak.

Egy pillanatra felfortyanok, mert pontosan ez történne, és eléggé önző vagyok ahhoz, hogy inkább a virágot választanám.

Végrevalahára behajtunk az utcámba. Már kapcsolom is ki a biztonsági övet, amikor rámutatok a kis fehér házra, előtte a megbízható, öreg Saturnöm és egy aranysárga Maserati, amelyek olyannyira össze nem illők, amennyire csak lehet.

Nicholas itthon van, a francba!

A verandán áll, hóna alatt a mai postával és egy bőrtáskával, és a bejárati ajtót nyitja. Ez lett volna az egyetlen alkalom, amikor szükségem lett volna arra, hogy munka után az anyját pátyolgassa, és ehelyett egyenesen hazajött! Megnézem a kocsimat, és felnyögök; a gumi olyan lapos, hogy az egész autó ferde miatta. Csoda lenne, ha Nicholas nem vette volna észre. A Saturn szánalmasan néz ki Nicholas mutatós kocsija mellett, amely annyira nem illik Morrisba, hogy mindenki tudja, kihez tartozik, amikor átrobog a pirosra váltó lámpán.

Ezzel szemben Leon járműve egy japán alkatrészekből összeállított Frankensteinszörny. Többnyire fakó szürkéskék, kivéve a vezetőoldali ajtót, amely piros és rozsdás, és a csomagtartót, amely fehér, és nem záródik rendesen. Egész úton döcögött, és valószínűleg ez az oka a vízióimnak, hogy van benne valaki hátul megkötözve, betömött szájjal. Szegény Leon! Tudom, azt mondják, hogy a csendesekkel vigyázni kell, de ő mindig is kedves volt velem, és nem érdemli meg, hogy ferde szemmel nézzek rá. Valószínűleg nem ő Hasfelmetsző Jack.

– Este találkozunk – emlékeztet.

Brandy péntekenként rendszerint játékestet tart. Meghívja Zachet, Melissát, Leont és engem, és természetesen meghívást kap a párunk is. Nicholas még soha nem volt Brandy egyik játékestjén, Zach grillpartiján vagy Melissa minigolfozásán sem, ami engem nem zavar. Menjen csak, töltse az idejét a saját barátaival, akiket nem is kedvel, mégis együtt lóg velük, mert harminckét évesen már nehéz új barátokat szerezni.

Félúton vagyok a ház felé, amikor Leon váratlanul azt kiáltja:

– Hali, Nicholas!

Nicholas zavartan integet neki. A munkatársaim inkább nem vesznek róla tudomást, amikor kapcsolatba kerülnek vele, és viszont.

– Hali!

– Jössz a játékestre? – kérdezi Leon.

Egy gúnyos horkantás szökik ki belőlem, mert persze hogy Nicholas nem jön. Ott senki sem kedveli őt, és egész idő alatt csak hárító lenne, és duzzogna, ami tönkretenné az én kedvemet is. Ha jönne, a barátaim (Melissát szintén barátomnak tekintem, még ha ő nem is szeretné, mert reménykedem benne, hogy egyszer majd újra kedves lesz hozzám) talán rájönnének, hogy nem vagyunk jin és jang szerelmespár, akinek az Instagramsztorikban beállítom magunkat. Bizonyos szempontból praktikus, hogy Nicholas kerüli a barátaimat, és nem megy hozzájuk elég közel, hogy szemügyre vehessenek bennünket. A tudat, hogy a kapcsolatunk kívülről irigylésre méltónak tűnik, az egyetlen dolog, ami mellettünk szól, hiszen a valóságban egyáltalán nem irigylésre méltó a kapcsolatunk.

– Mi olyan nevetséges? – kérdezi Nicholas sértődötten.

– Te sosem jársz el a játékestekre. Miért kérdezi egyáltalán? Nem, ő nem ér rá – szólok oda Leonnak.

– Kár – feleli Leon. – Tudod, hogy szívesen látunk, ha úgy adódik, Nicholas.

– Nos, azt hiszem, elmegyek – válaszolja Nicholas, miközben összehúzott szemét le sem veszi az enyémről.

Leon vidáman integet, ami teljesen ellentétben áll a döbbenettel, amit igyekszem leplezni.

– Király! Szia, Naomi! – Azután elhajt.