Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

VÁNDORLÁSAIM ÉS ÉLMÉNYEIM PERZSIÁBAN

Nagyméltóságú Báró Eötvös József,

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

I.

II.

III. Történelem

TEHERÁNBA

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII. A király és udvara

KIRÁNDULÁSOM DÉL-PERZSIÁBA

II.

III.

IV.

V. Iszfahan nevezetességei

VI. Az iszfahaniak

VII.

VIII.

IX. Maderi Szulejman romjai

X. Perszepolisz romjai

XI. Siraz

XII.

XIII. Naksi Rusztem romjai

XIV. Visszatérés

TEHERÁNTÓL A KÁSPI-TENGERIG

KHORASZÁNON ÁT NYUGAT FELÉ VISSZUTAMBAN KÖZÉP-ÁZSIÁBÓL

II.

III. Teherán felé

IV.

V.

VI.

VII.

Lábjegyzetek

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Vámbéry Ármin

VÁNDORLÁSAIM ÉS ÉLMÉNYEIM
PERZSIÁBAN

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-750-5 EPUB
ISBN 978-963-559-751-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Vándorlásaim és élményeim Persiában

első kiadás: 1867

a borító a Táncos kasztanyettával című,
XVIII. század végi – XIX. század eleji
perzsa festmény részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

VÁNDORLÁSAIM ÉS ÉLMÉNYEIM PERZSIÁBAN

Naszr-ed-din Sah, Perzsia királya
(Fénykép után)

Nagyméltóságú
Báró Eötvös József,

Nagyságos
Toldy Ferencz,

Tekintetes
Ballagi Mór és Hunfalvi Pál

uraknak,

kik pártfogásuk, buzdításuk
és útmutatásaikkal ifjúkori magántanulmányaimban
leghathatósabban segítettek köszönetem és tiszteletem jeléül
ajánlom e lapokat

ELŐSZÓ

Közép-ázsiai utazásom leírása közzétételekor azt ígérém a hazai olvasónak, hogy későbben, ha vándorbotomat valami nyugalmas hajlék szögletébe támaszthatom, majd akkor több évi kóborlásom történetét egész terjedelmében akarom elmondani, amivel különösen Közép-Ázsia határországai és az irodalmunkban hiányzó keleti szomszédországok ismertetésére céloztam.

Jelen munkámmal ígéretem első részét beváltom. Jóllehet ez irodalmunkban Perzsiáról a legelső mű: de azért a tisztelt olvasó ne várja, hogy olyasmit fog benne találni, mi az európai hason-tárgyú irodalomban ismeretlen volna. Perzsiának, mely a 16. századtól kezdve egészen az újabb korig nyugati utazóktól annyiszor meglátogattatott és leíratott, alig van egy vidéke, mely egy Chardin, Niebuhr, Malcolm, Christie, Pottinger, Kinneir, Fraser, Rawlinson és Loftus fürkésző szemét kikerülte volna; alig egy romja, melyet egy Ouseley, Ker Porter, Texier sat. kutatásai nyomán régiség-búváraink ne ismernének. Az iráni nép jellem- s szokásrajzában, nincs azon fény- és árnyoldal, melyet Morier, Gobineau és Polak tollai ne érintettek volna, nincs etnográfiai sajátság, melyet Kánikoff és Duhousset kellő figyelemre ne méltattak volna.

Hogy ezek dacára mégis e lapok írásához fogtam, arra leginkább e következő okok bírtak: 1) Vándorlásaim és élményeim Perzsiában közép-ázsiai utazásomnak mintegy mellékrészét vagy jobban mondva turkesztáni dervisszerepem előkészítő tanfolyamát képezik. Europában, de különösen ott, hol az elméleti tudomány a gyakorlatin túltesz, azt szokták hinni, hogy egy utazás Khivába és Bokharába éppen oly hirtelenül kivihető, mint valami kirándulás Törökország, India, Kína vagy más tengerparti országba, a hova a mindenütt rettegett európai lobogó alatt kényelmes kabinban, jó élelem és társaság mellett, csakugyan könnyen mehetünk. – Távolabb belföldi utazásoknál az ilyen felfogás azonban nagyon téves volna. Itt csak lassan és fokonkint kell előrenyomulnunk, és én tökéletesen meg vagyok győződve, hogy csak Perzsia népei nyelve, és szokásairól volt csekély ismereteimből készült azon híd, melyen a közel Nyugat-Ázsiából az Oxus partjaira biztosan juthattam. 2) Azon körülmény is, hogy én Perzsiát keletről nyugatig, északról délig egy sztambuli efendi inkognitója alatt bebarangoltam, elég érdekesnek látszott, hogy azon benyomásoknak, melyet a siíta Irán egy a szunnita elemekhez szokott idegenre gyakorol, e lapokban kifejezést adjak. Valóban feltűnő, miként a kínaiak, indiaiak és más kelet-ázsiai népek társadalmában dívó elkülönzési eszmék, még Nyugat-Ázsia népeinél is elég tisztán észrevehetők. Perzsák ugyan kereskedelmi célokból bejárják az oszmán birodalom minden részeit, de törökök csak ritkán, igen ritkán találhatók Iránban, és e két már századok óta szomszéd népnek nagy tömege egymásról a legmesésebb fogalommal bír. A felekezeti gyűlölet, mely Iránban különösen kiválik, a mohamedánság nagy testében egy sokkal jelentékenyebb szakadást idézett elő, mintsem rendesen azt képzelni szoktuk, és ím e maiglan kellő figyelemre nem méltatott körülménnyel megismerkedni tán nem lesz egészen fölösleges.

Perzsia egyébként előttem, kit határozott célja Turkesztán felé vezetett, csak másodrendű érdekkel bírhatott. Mint turista (de nem mint európai ki tele erszényére támaszkodhat) utazám be ezen érdekes ország különböző vidékeit; mint turista írom ezen igénytelen lapokat. Tudós elődjeim munkáiból vett kompilációkat mellőzve, ez Irán föld- és népismerete, úgyszintén történetére vonatkozó cikket is csak bevezetéskép bocsátám előre. A barátságos elbeszélés egyszerű színében festett utazási benyomások ezek, és mint olyanokat, kérem a hazai olvasót azokat szívesen elfogadni.

Ázsiai és európai Törökország úgyszintén India és Afganisztánról, melyek évek óta gyakorlati és elméleti tanulmányaim tárgyát képezik, későbben akarok szólni és pedig az eddigelé követett irányban t. i. az utile dulci tételt szorosan szem elött tartva.

A könnyű olvasmánynak látszó föld- és népismereti munkák éppoly szükségesek az irodalomban, kiváltképpen ott, hol kezdeményezés tétetik, mint a mély tudományosságúak, melyek száraz külsejüknél fogva nem bírnak oly vonzerővel; és ha t. hontársaim gyenge tollam igénytelen termékeit figyelemre méltatják, én dúsan látom magamat megjutalmazva mindeddigi küzdéseim és fáradságaimért.

Pesten, szeptember havában 1867.

V. Á.

BEVEZETÉS

Szabadságot vettem magamnak, meghívni a hazai olvasót, követne Perzsián átvezető vándorlásaimban. Perzsia igen távol fekszik hazánk határitól, s holott még legközelebbi keleti szomszédainkról, magukról a törökökről is igen keveset tudunk: úgy vélem, hogy ama távoli ország általában még sokkal kevésbé ismeretes. S ez oknál fogva – azt hiszem – senki sem találja feleslegesnek, ha ezen országnak, mindenekelőtt föld- és népismei, úgy szinte történelmi viszonyait szándékozunk vázolni rövideden; mert az előleges ismeretek megszerzése után az utazót kísérni nemcsak könnyebb, hanem kellemetesebb és hasznosabb is.

I.

Perzsiának – melyet a bennszülöttek Iránnak neveznek – határai: éjszak felé Oroszország Kaukázuson túli tartományai, a Kaszpi-tenger és a középázsiai sivatag; keletre Afganisztán, délre a perzsa öböl, nyugat felé: Törökország. E nagy terjedelmű térség, mely 15 foknyi szélesség mellett, 25 foknyi hosszúságig nyúlik és háromszor oly nagy, mint Franciaország: felszíne, éghajlata s terményeire nézve igen nagy változatosságot tüntet elő. „Az én atyámnak birodalma oly nagy – mondja az ifjabb Cyrus Xenophónnak – hogy a míg egyik szélén a fagy emészti meg lakosait, a másik szélén a hévségtől gyötretnek.“ Ezen állítás valóságáról igen könnyen meggyőződhetik az utazó, ha mind a déli Lar-tartományt, mind pedig a Demavend jégvidékeit meglátogatta. A talaj majd magas fennsíkot, majd alacsony lapácot képez, itt-ott számos halomláncolatokkal, másutt sziklás hegységekkel, másutt ismét sós-pusztaságokkal.

Perzsiát – a szó szoros értelmében – jóformán csak is nyugati részén lakják; éjszaki és déli széleit terjedelmes pusztaság választja el egymástól; ez mélyen benyomul az egész ország szívébe, csak imitt-amott képezve oázis-szerű, lakható térségeket, s bizonyára minden túlzás nélkül elmondhatjuk, hogy Iránnak, több mint fele, lakhatatlan sivatag, mely ember-emlékezet óta nem volt benépesítve és hihetőleg nem is lesz sohasem. Még ott is, a hol városokra és falvakra akadunk, s hol a bennszülöttek véleménye szerint virágzó ipar létezik: szántóföldekre, kertekre s igen gyér faültetvényekre még ott is egyedül csak a lakóhelyek legközelebbi szomszédságaiban találhatunk. Különben – a két éjszaki tartomány kivételével egyik állomástól a másikig, – bárha egész napi járóföldet képezzenek, a szem egyetlen fűszálat, egyetlen csenevész bokrocskát sem pillanthat meg, mely emberi kéz segedelme nélkül élhetne, mindenünnen csak a kopár, nap égette hegyek és sziklák bámulnak alá merően, vagy a félig romba dőlt Karavánszerájok, fekete íveikkel s agyagból készült négyszögletes védbástyáikkal; vagy valami rablófőnök düledezett tanyája; ezek azon tárgyak, melyek oly szomorú összhangban állnak ez egész vidékkel, s nem alaptalanul, gyötrelmes fogalmat nyújtanak a lakosság siralmas állapotáról. Ilyen képeket talál az utazó Perzsia legnagyobb részében, hosszú, napokig tartó vándorlásaiban egymásután. Leírhatatlan az a nyomasztó, komor benyomás, melyet e rideg természet szemlélete az utasra gyakorol. A műveltség hiányának nem maga a perzsa az oka, ki nézetem szerint, minden keleti nép közt a legszorgalmasabb; keze minden munkája sem képes gyümölcsöt varázsolni abból a földből, melyet az év legnagyobb részén át szüntelen a legforróbb nap éget.

A földipart majdnem mindenütt mesterséges vízvezetékek segítik elő, melyek itt Kariz-nak neveztetnek; ezek néhol több napi járó földre a föld alatt vonulnak, s valamint egy-egy falu gazdagságának az a mértéke, mily gazdag víztartalmúak csatornái: az aratás is csak akkor lehet jó Perzsiában, ha a tél magas hóval fedé be a hegyek ormait, melyek aztán tavasszal elegendő vízzel láthatják el a lábaiktól szerte vonuló vízvezetékeket.

A legmagasabb hegylánc az ország éjszaki részén a Kaukázus felől ered, s a Karabagon keresztül a Kaszpi-tenger felé vonul, s onnan éjszakkeleti irányban egész Meshedig terjedvén, több ágban nyúlik ki a déli sóspusztákig s keleti Perzsia homoksivatagjaiig. A másik hegység, melyet a régiek: Zagrosz-hegység neve alatt ismerének, a kurdisztáni magaslatoknál veszi kezdetét; ez délkeleti irányban vonul és luri s bakhtiari-hegység nevet viselve, Siraz-ig, a perzsa öböl mentében pedig, egész Benderbusirig nyomul; itt azután eltűnik egy darabon, s csak Kernán déli részén emelkedik fel újólag, s Mekran és Belutsisztanon át, Afganisztán felé veszi irányát.

Hajózható folyamok egyáltalában nincsenek. Keleten a Karun ömöl, mely Iszfahan közelében ered, továbbá a Zenderud, mely Iszfahan mellett lejt, a Karaszu-, melynek forrása Ardelán-tartományban van, a Tab, mely a Farsz-i hegyekből származik, és az Araxesz, mely azonban a Tigrishez hasonlóan, az országnak csupán határait érinti. Éjszakon van ugyan több olyan patak, melyek a magas hegyekről a Kaszpi-tengerbe ömölnek alá; azonban sokkal károsabbak, semmint hasznot hajtók, minthogy jobbára rohanó hegyzuhatagok, melyek nyílsebességgel rohannak alá s nem egyszer nagy hirtelenséggel pusztítják el a több évi gond alkotta ültetvényeket. A keleti tartományokat a Hilmend és Ferahrud érintik, melyek Szegisztánban, a Zerra tóba ömlenek. Végül a Herat mellett ellejtő Herirud áztatja az éjszakkeleti térség egy kis részét.

A tavak közül a Derja-i-Sahi és a Siráz melletti Derja-i-Nemek, méltók az említésre. Sós vizükben semmiféle hal sem élhet meg, hajózás pedig csak az elsőn történik, tutajokon s más egyéb ily kezdetleges hajózási eszközökön. Kineir Macdonald számítása szerint az elsőnek kerülete, mintegy 300 angol mérföldet tenne.

Figyelembe véve a természetnek mindenütt rémületet gerjesztő szárazságát, az esőtlen éghajlatot: valóban feltűnő lehet, hogy Perzsia, termékenységre nézve, Törökországgal szemben, még elég szerencsésnek és gazdagnak mondható. Ami a gabonaneműeket illeti, a két éjszaki tartományt kivéve, a többiekben majd nem mindenütt igen szép búza és árpa, imitt-amott rozs s egy apróbb fajú köles található, melyet itt: arszin-nak neveznek; ezeken kívül kiváltképen rizs, a keletiek e fő élelmiszere, a melynek termesztésében Perzsia főleg jeleskedik; az amberbuj faj (ámbraillatú), mely Sirazban terem, a legkitűnőbb, sokkal jelesebb, mint a híres Egyiptom béli damijet-i, sőt azt merném állítani, a legjobb, melyet valaha Ázsiában láttam. A hüvelyes vetemények mindazon faja feltalálható itt, melyek minálunk is ismeretesek. Valamint a borsó, lencse, paszuly stb., ép úgy a zöldségek is elegendőképen jól tenyésznek. A perzsák, kik még a törököknél is zöldségkedvellőbbek, meg sem tudnának élni a különféle laboda-paraj (spinat), sárgarépa, cékla, murok-, édes- és kerek- stb. répa nélkül; kiváltképen nélkülözhetetlen volna a retek, vereshagyma és fokhagyma, melyek igen kevés ápolás mellett, majdnem mindenütt igen jól diszlenek.

Gyümölcsére nézve, Perzsia rég időktől fogva híres az egész keleten; az őszi három első hónapban, az alsóbb osztályúaknak ez kizárólagos tápláléka. A gyümölcs mennyisége bizonyára legalább még egyszer annyi lenne évenkint, ha itt azon különös szokás nem uralkodnék, hogy az évi összes termésnek legalább fele éretlen állapotban szokott elfogyasztatni. A nathenzi körte, az iszfahani őszi barack, a sirazi gránátalma csakugyan ritkitja párját, s bárha a fogyasztás igen tetemes, még is évenkint nagy kiterjedésben üzetik az aszalt szilva és aszalt sárgabarack-kereskedés Török- és Oroszországgal. A görögdinnye általában igen jó mindenütt, imitt-amott a sárga-dinnye is kitűnőleg tenyészik; amaz elsőt minden keleti, de kiváltképen a perzsák annyira szeretik, hogy a városokban az élelmi árjegyzékekben, a kenyér, rizs, hús, sajt, vaj és fagylalt után, nyomban a dinnyék ára következik. „A legelső távirati sürgöny – így beszéli Polak – mely a most uralkodó Sah-hoz intézteték a Szultanieh nyaralóhoz vezető újan felállított távirdán, azon tudósitást tartalmazá: Kasanban érik már a sárga-dinnye; minek az uralkodó annyira megörült, hogy a sürgönyöző Ali-Kuli herceget, táviratilag haladéktalanul a tudományok miniszterévé (vezir i ulum) nevezte ki!“ Szőlő is található majdnem mindenütt, de bort csak a nagyobb városok közelében szűrnek; a legjobb bor a sirazi khullari, a más egyéb fajok, túlságos alkohol tartalmuknál fogva, említésre is alig méltók. A mi a déli gyümölcsöket illeti: a citrom, narancs, mandola, füge, datolya elég jól megterem Perzsiában, sőt még olaj-, festék- és fonaltermő növényzet is található. Amaz elsőbb fajból égető olaj és szezámfű; a buzér és sáfrány imitt-amott igen alkalmas vidéket talál; termesztetik indigó is, ez azonban India hasonnevű terményénél jóval selejtesebb. A legjobb kender Keleti-Perzsiában terem. Pamut az ország minden részében tenyészik, sőt Mazenderan körül még cukornád-ültetvények is találhatók, mely most nevezett tartomány majdnem egymaga látja el az egész iszlám-világot egy pirosas, vékony nádfajjal, mely az írásnál toll helyett használtatik.

A perzsa virágok között, legkülönfélébb színváltozataira s pazar mennyiségére nézve a rózsa foglalja el az első helyet. A kerteket ezen kívül mindenféle tulipán, kökörcsin, ranunculus, liliom, nárcisz, jácint, gyöngyvirág, napraforgó, peremér (Ringelblume), jazmin és viola ékíti, gyakran még a kemény kavicsos homokot is illatos virágtakaró fedi.

Valamint a növényországot, nagy változatosságban számos faj képviseli: hasonlókép az állatországot is. Vannak lovak – s még pedig az arab és turkomán fajok után – egész Ázsiában a legjobbak; a nemesebb fajok egy-egy példányának ára felrúg nem egyszer 1000 darab aranyra.

A perzsa lovak, az arab és turkoman fajok vegyülékéből származnak, s ennek következtében bennük a gyorsasággal kitartás párosul. Az öszvér ritkán nől igen magasra, de rendkívüli erejű; van egy kitűnő teve faj is. A szarvasmarha sem nem nagy, sem nem szép, de annál jelesebbek Mazenderan vizenyős tájékinak bivalyai. A turkesztáni juhok után itt vannak a legjobb és legszebb juhok, egy szóval, ami háziállataink minden faja feltalálható.

Ragadozókban sincs hiány. Farszban és Kelet-Iránban oroszlánok, a Kaszpi-partvidék őserdeiben tigrisek, leopárdok, hiúzok, medvék, hiénák, kivált pedig farkasok és sakálok találhatók. A zebra Khoraszan pusztáin otthonos, a félénk gazella majdnem minden völgymélyedésben lelhető. Végezetre még a ragadozó madarakat kell említenünk, melyek közül a sasok, keselyűk, karvalyok, sólymok minden neme és faja előfordul.

A két éjszaki tartomány kivételével, egyéb részeiben úgy szólván alig van erdősége Perzsiának; éppoly szegény ásványok dolgában is. Kevés ólma, vasa és reze van ugyan, de a nemes érceknek – melyek Perzsiát hajdan oly híressé tették – ma már sehol semmi nyomuk.

Politikai felosztására nézve, a mai Perzsia e következő részekből áll: 1) Azerbajdzsán. 2) Khamseh, fővárosa Zendsan. 3) Hamadan. 4) Kazvin. 5) Teherán. 6) Kum. 7) Kasan. 8) Iszfahan. 9) Siráz. 10) Jezd. 11) Kirman. 12) Malair Tuzirkan. 13) Khoraszan. 14) Arabisztan. 15) Kirmansah. 16) Kurdisztan. 17) Asztrabad. 18) Gilan. 19) Mazenderan. 20) Burudzsird.1 S ha már most a régiebb beosztás szerint készült földabroszok nyomán kezdenők meg körutunkat, nyugat felől mindenekelőtt Perzsiának élés-kamrájába, Azerbajdzsánba érkeznénk, melynek Tebrisz és Khoi a fővárosai, mikről ezen útleírásunkban bővebben akarunk megemlékezni. Ezeken kívül említésre méltó: Maraga, a bagdadi kalifátus szétrombolójának, Helagu kánnak hajdani székhelye. Itt volt egykor Ázsia legelső csillagdája, melynek romjai a város melletti hegyormon mai napiglan láthatók. Erdebil, a hírneves Szofi család egykori lakhelye; igen szép könyvtárral ékeskedett, telve a legérdekesebb kéziratokkal, mik azonban az 1826–28-diki hadjárat alkalmával az oroszok kezébe jutottak. Ezen tartomány legfőbb nevezetessége az Urumia-sóstó, a hasonnevű város mellett, mely utóbbi hely perzsák, örmények, nesztorianusok s egy pár anglo-amerikai hittérítők lakhelyéül szolgál. Azerbajdzsán éjszaki táján vonul végig Karabag és Karadag hegyvidéke, hol nagyobb részint harcias turkoman törzsek laknak. Innen:

2) Irak-ba jutunk, melyet Irak-adzseminek is szokás nevezni, hogy a törökországi hasonnevű Irak-arabi tartománytól megkülönböztessék. Ez a régi Media vagy Parthia nagy részét foglalja magában, s Iszfahan és Teheránon kívül több nagy és virágzó várossal bír, melyek közül Kum és Kasan neveivel előadásunk folytán még találkozunk. Délen fekszik Hamadan, melyet sokan a hajdani Ekbatana-nak tartanak, s melynek sok perzsa régiségen kívül, legfőbb nevezetességei: Eszther és Marduchai, úgy szinte a híres orvos Avicenna sírjai, mely utóbbinak igazi neve tulajdonképen: Ali ben Szina.

3) Ghilan, a Kaszpi-tenger délkeleti partjain nyúló hegyvidék, Rest nevű fővárossal.

4) Mazendran és

5) Asztrabad; amannak fővárosa Szári, emezzé Asztrabad. Ezeken kívül említésre méltók még: Barfurus, Amül és Lahidzsan. Ez utóbbi három járás képezi Irán legéjszakibb partvidékét, melyet erdőségek borítanak, s bárha a sok mocsár és nedves éghajlat folytán a betegségek itt igen gyakoriak: mégis eléggé népes. Asztrabad tartományának tulajdonképen a turkoman sivatag egyik folyója az Etrek partjáig kellene terjednie, de rabló nomádok Perzsia fensőbbségét sohasem akarták elismerni, s így a tartomány határa éjszak felé alig terjed néhány órajárásnyinál továbbra Asztrabad városán túl.

Éjszakkelet felé terül a nagy kiterjedésű

6) Khoraszan. Khoraszan szóról szóra annyit tesz, mint: keleti rész, s bárha ma már csupán Heratig nyúlik, a hajdani perzsák ezen nevezet alatt azon roppant földdarabot értették, mely Belkh, Bokhara és Khokandon keresztül, messze benyomul a kínai tartárság felé. Terjedelmére nézve Khoraszan képezi Iránnak legnagyobb tartományát, azonban ami népessége számát illeti, Iraknak jóval mögötte áll. Említésre méltó városai éjszakon: Meshed, Nisabur, Kabusan, Szebzevár és Sahrud; délre: Turbeti-Hajderi, Tersi, Khaf, Tebbesz és Bihrdzsan. Ez utóbbi járást sokan Gurian-nak is nevezik, azonban kormányzósága magában Khoraszan városában székel, s így tényleg oda is tartozik.

Ha innen délkeletnek tartunk:

7) Szegisztan tartományba érkezünk. Ez az ó perzsa hősvilág hazája, s ma Afgánok, Belutzsok és perzsák lakják. Figyelemre méltó helyei: Dusak, vagy más néven Dzselal-Abad, s a Kuhizer nevű erőd.

Délkelet felé fekszik továbbá:

8) Kirman, hasonnevű fővárosával, mely igen régi s figyelmet gerjesztő iparral ékeskedik; itt készülnek a híres kirmani sawlok, melyeket egész Ázsia a kasmíri hasonnevű szövetek után a legjobbaknak tart; itt készül továbbá a dzsom nevű vékony rézlemezből alkotott csésze. Azon virágzó állapot folytán, melyet lakosainak szorgalma s a nagy kiterjedésben űzött kereskedés teremtett: e várost igen sokszor háborgatá a rabló ellenség, és Fraser méltán mondhatja: „Mindazon hódítók és zsarnokok között, akik egyszer másszor Perzsiára törtek, alig van egyetlen egy, kinek sanyargatását ezen város ne nyögte volna.“

Még távolabb kelet felé fekszik:

9) a nagy terjedelmű, terméketlen és kietlen: Mekran-tartomány; ez is Iránhoz számíttatik ugyan, nomád lakosai azonban éppoly kevéssé akarják uruk gyanánt ismerni a perzsa királyt, mint éjszakon a Turkomanok. A nagy sivatagokon rendesen belutzsok és brahuak kóborlanak szélsebes dromedárjaikon, a karavánok valóságos rémei. Rablásaik alkalmával rendesen páronkint ülnek fel egy-egy ilyen gyors állatra, egymásnak hátukkal támaszul szolgálva, s míg az egyik lő, a másik megtölti fegyverét.

Ha az utazó innen a perzsa öböl felé folytatja útját, először is:

10) Larisztan tartományba érkezik, melynek jobbadán arabok és perzsákból álló lakossága, – az egész ország legszegényebbikének tartatik. Főhelyei: Lar, s a Bender-Abbaszi nevű főváros, a hollandok hajdani Gambrun-ja, kik a szemközt fekvő Ormuz szigeten, még a XVI-dik században virágzó faktoriát bírtak.

Éjszakkelet felé fekszik továbbá:

11) Farsz-tartomány, a tulajdonképpeni régi Parsia, melytől a mai Perzsia nevét vette. Fővárosa Siraz. Nevezetesebb helyek gyanánt említhetők még: Faza, Kazerun, Bender-Busir, melyet Ebusernek is neveznek, s mely az indiai árucikkek főrakhelye, s ennek következtében egy angol konzulnak széke, mely utóbbinak kormánya az utolsó angol-perzsa háború alkalmával ezen várost be is vette, s egy ideig hatalmában tartotta. E most említett három tartományon megy át néhány év óta az indoeurópai távirda s mely Iszfahanon és Bagdadon keresztül a törökországi vonallal áll összeköttetésben.

Irán délkeleti csúcsát

12) Kuzisztan tartománya képezi, a hajdani Susiana, melynek nyugati határain a Benilam, Sammar és Muntefik-arab-nomád törzsek kóborlanak. Az európaiak Perzsiának ezen részét látogatják legkevésbé, s eddigelé csakis néhány buzgó régiség-búvár utazott ide, a hajdani Susa érdekes romjainak megszemlélése végett. E tartomány két részre oszlik, melyek éghajlat tekintetében, nagy mértékben elütnek egymástól. Az első, mely a perzsa öböltől a hegységig vonul, nyomorult vidéket mutat, melyet nyaranta a szamumhoz hasonló forró szelek nyargalnak át, emberre állatra egyaránt veszedelmet hozva. Nevezetesebb helye Muhammera, közel a Tigris torkolatához, melynek birtoka fölött a Teheráni- és Konstantinápolyi udvarok sokáig versengtek egymással. A másik kerület Kuzisztán legszebb részét képezi, melyet több folyó áztat. Fővárosai: Dizful és Suszter, ez utóbbi 15000 lakossal, a bakhtiari hegység lábában. Sok nevezetes rom található itt a szasszanidák korából, s a susai királyi palotának, kelet felé fekvő rom-maradványai, Loftus állítása szerint, valóban páratlanok.

Kuzisztantól keletre fekszik:

13) Lurisztan tartománya, a leghegyesebb egész Perzsiában; a nomád Lurok és Bakhtiarok széke.

E fölött éjszakra vonul:

14) Kurdisztan tartománya, melynek Kirmansah és Szihna a főhelyei; az előbbinek lakosai jó szőnyegek gyártásáról híresek.

Végzetül:

15) a Perzsia belsejében oázis-szerűleg fekvő Jezd-tartományról akarunk még említést tenni, melynek hasonnevű fővárosa, virágzó iparáról nevezetes. Leginkább itt laknak a Gebr-ek, e türelmes, szorgalmas emberek, kik azonban – úgy látszik – lassankint, mind valamennyien Indiába fognak kivándorolni, hol a Zoroaszter vallásának követőit, a brit főhatalom teljes szabadságban részesíti.

II.

Azon rövid jegyzetek után, miket Iránnak földirati körülményeiről nyújtottunk, ezen ország lakosainak ismertetéséhez akarunk hozzáfogni.

Ezek összes száma alig tesz 10 milliót, minthogy azonban perzsákból, törökök-, kurdok-, örmények, zsidók-, afgánok-, belutzsok-, gebrekből és cigányokból állnak: igen kérem a nyájas olvasót, engedje meg, hadd vezessem őket fajonként szemei elé.

A.

A persak vagy Iráni-ak (amint magukat nevezni szokták) részint az ó méd-perzsa törzsek vegyülékéből, részint az ó iráni telivér törzsből származnak. Amazok az ország délnyugati részét lakják, imezek, aránylag igen csekély számmal, a keleti határokat. Bárha a két külön csoport között fizikai tulajdonságaikra nézve sok lényeges különbség létezik, mi itt a perzsákról csak általában akarunk megemlékezni.

A perzsa ritkán nagyon magas, de éppoly ritkán túl alacsony is, jobbadán szikár, nyúlánk testalkattal, meglehetős barna arcszínnel, gazdag, fekete sűrű hajzattal, hosszú orral és keskeny homlokkal, nagy fekete szemekkel, s csak igen ritkán húsos arccal. Különösen kecses testi magatartással s könnyű mozgékonysággal bír, kiváltképen pedig mindenekfölött ügyes lovas, mely ügyességét már az ógörög írók is dicsérőleg kiemelték.

Perzsa és Perzsa nő
(Egy Perzsiában készült eredeti kép után)

E most elősorolt tulajdonai folytán, a perzsa mintegy kiválik Ázsia minden egyéb lakói közül, s úgy látszik, hogy tagjainak egyarányosságában s vonásainak finomságában, szellemi fensőbbsége is ki van fejezve.

A perzsák, kik elő Ázsia minden népe között a legrégibb civilizációval dicsekedhetnek, társalgásukban udvariasak, sőt gyakran szellemdúsak, mely tulajdonok: „a kelet franciái“ nevét szerzék meg számukra, azonban fájdalom, igen ritkán nyíltak és egyenes szívűek. Valamint az iszlám népek nyelvében általában nem találunk sajátképpeni szavakat az erény, lelkiismeret, és becsület fogalmainak kifejezésére, s valamint ők ezek létezését vagy éppenséggel tagadják, vagy az azokat követőket balgatagoknak állítják: ép úgy a perzsa is – kitől a mohamedán-keleten terjedezni kezdő mai civilizáció származik – igen távol van attól, hogy tetteinek s cselekedeteinek zsinórmértékül ezeket válassza.

Durugh-i maszlahat amiz
Bih ez raszti fitne engiz,

Így hangzik a közmondás, ami annyit jelent: „Jobb az ügyre hasznos hazugság, mint a reá káros igazság“ s ezen mondás tanácsát, valamennyi perzsa híven követi. Valamint a király lehazudja s minden telhető alkalommal meglopja alattvalóit, úgy ezen szokás divatozik szülék és gyermekek között s viszont. Bárha gyakran érintkeztem perzsákkal, nem találtam egyetlen igazságot sem szavaikban; mindenütt a legszemtelenebb hazugságról s a legaljasabb jellemtelenségről kellett meggyőződnöm. amit Morier „Hadzsi baba“ című szellemdús művében remek tollal ecsetel Perzsiáról, nézetem szerint sok tekintetben még igen kíméletes; azon jellemhiány fölött azonban éppenséggel nem csodálkozom, mert az ázsiai kormányformák ezredéves despotizmusa más egyéb eredményre nem is vezethetett. Sehol a világon nem tapasztalható inkább, mint épen itt: hogy a szabadság mennyire nemesít, a zsarnokság mily igen lealacsonyít.

Nem kevésbé szembetűnő itt a mindenek szívében uralkodó pénzvágy, mely oly kiváló ellentétben áll a határtalan fényűzéssel (tesakh’khusz). Mindenki többnek akar látszani, mint a mi, s mégis mindenki reszket a legapróbb fillérért is, s bárha egyik-másik a nyilvános életben nagyban adja az előkelőt: házi körében kevéssel megelégszik, sőt gyakran egész az aljasságig fukar. Ezen körülménynek tulajdonítható annak folytán, hogy a perzsa az ozmanlihoz és a középázsiaihoz képest életmódjában oly igénytelen és mértékletes. Egy-egy harmadrangú efendi asztalára legalább is hat tál étel jő naponta, a főbbrangúakéra pedig két annyi: Perzsiában a leggazdagabb kánnak asztalán is három, legföljebb négy tál ételnél több csak alig található.

Minthogy a színlelésre őket vallásuk feljogosítja, szabad lévén nekik például a szunnita tartományokban a kegyes szunnitát játszaniuk, bárha egyébkint testestül lelkestül siiták is; ennek következtében a perzsa, minden rang és kor-különbség nélkül, roppant nagy mester érzelmeinek elrejtésében. Egész Iránban csak az arab és török a szenvedélyesek, s minthogy a perzsa oly remekül tud uralkodni arcvonásai fölött, ez az oka annak, hogy az európaiak, bárha ismerik is a perzsának színlelési tehetségét, még is oly gyakran elámíttatnak.

A vendégszeretet – melyről mellesleg megemlíthetjük, hogy ez az egész keleten sehol sem található fel olyan mértékben, mint azt a mi nyugati költőink megénekelni szokták – a perzsa sokkal inkább fényűzésnek, semmint jótéteménynek tekinti. Ő csak ott bőkezű, ahol gazdag viszont-ajándékot remél; ezt a mi újdonsült európai diplomatáink bizonyíthatnák legjobban, kik, ha a tapasztalt szolgálatokat latba vetnék az érettük viszonzásul adott enam-ok (ajándékok) értékével, kénytelenek lesznek bevallani, hogy bizonyára minden lépést, minden falat kenyeret nagyon borsos áron megfizettek.

Ami a perzsának gyakran említett szellemi tehetségeit illeti: kétségtelen, hogy minden kelet-mohamedán nép között, Irán őslakói azok, kiket a nyugati polgáriasodás számára legkönnyebben megnyerni lehetne; azonban mindemellett lelki előnyei távolról sem olyanok, minőket mi európaiak ezen fogalom alatt érteni szoktunk. Képzelmi tehetségére és éles elméjére nézve a perzsát olyannak tekintem, mint a minő lelki képességeket Európában: „elmés gyermek“nek szokás nevezni. Könnyen tanul, hamar felfog mindent, azonban a tökély fokára sohasem képes eljutni, mert minden kitartása, minden szorgalma dacára ő mégis mindig csak keleti marad, azaz: olyan ember, aki fiatal korában beléje oltott világnézete folytán, egy és ugyanazon cél kitartó keresésére egyáltalában képtelen.

B.

A törökök, kik az éjszakkeleti Irán nagy részén szétszórtan élnek, s kik, bárha évek hosszú során át lakjanak is Iráni elemektől körülvétetve: turko-tatár jellemvonásaikat levetkőzni nem képesek. Ennek arca jóval szélesebb és húsosabb, orra rövidebb és vaskosabb, szeme kevésbé van felhasítva, egész alakja inkább kifejlődött, termete csontosabb, mint az Iránié. Annak következtében mozdulataiban is nehézkesebb, s az ország ős lakosainál jóval alantabb fokon áll szellemi tehetségeire nézve is, mert bárha mind a vallási, mind a társadalmi körülmények egyaránt közreműködnek is évszázadok óta, hogy az Iránban létező török elemeket átalakítsák, ezek most is csak igen kevésben különböznek egyéb országokban lakó fajrokonaiktól.

Az Iráni török, harciasságát is jóformán megtartotta. A perzsa fölött is, ki a bátorságban csak bolondságot lát, tulajdonképen ő uralkodik. A Szaszanidák bukása óta, majdnem minden dinasztia török eredetű; az udvaroknál leginkább a töröknyelv volt divatozó, s valamint hajdan, úgy mind e mai napiglan épen a török tartományok szolgáltatják az állandó hadsereg legnagyobb és legjobb kontingensét. Nem lehet tehát csodálni, hogy a török fajnak felsőbbsége folytán, a most nevezett nemzetségek között örökös gyűlölség uralkodik; a perzsa: „hájfejűnek“ „pimasz“nak gúnyolja a törököt, ez viszont „gyáva alakos“nak amazt, s hogy e két faj mennyire külön válik egymástól, eléggé bizonyítja a közmondás is: „Ám aprítsd darabokra a törököt és perzsát, főzd együtt hetek hosszat egy és ugyanazon üstben, még sem lesznek soha eggyé.“

A török lakosság legtömörebb csoportjai találhatók:

1) Azerbajdzsánban, mely jóformán egészen török;

2) Irak éjszakkeleti részein. Ezeken kívül vannak még egyes törzsek Khoraszanban, Gilanban és a déli Farszban, kik jobbadán a szeldzsuk uralom alatt vándoroltak be. Mások Timur seregének maradványai, mások ismét – de ezek száma igen kevés – azon turkoman segédcsapatok utódai, kik hosszabb időig Perzsia zsoldjában állottak, utóbb azután ezen országban végkép meg is települtek.

Minthogy épen Turkomanokról szóltunk, helyén találjuk itt emlékezni meg a Göklen-ekről, kik bár pusztai lakosok lévén, egyedül a perzsa uralkodónak hódolnak. Ezek, a hajdankorban oly igen nevezetes Dzsordzsan tartományt lakják, egy, a Gölgen folyam torkolata mellett terülő bájoló vidéket, melynek partjai sok érdekes emléket mutatnak mind e napiglan a hajdani arab hóditás korából.

C.

A kurdok, kiknek földje Törökország és Perzsia között van felosztva, s kik közül itt kevesebben laknak semmint amott. Ezen törzsnek zöme, Kirmansah táján, Irán keleti határán tartózkodik, s mintegy Maku-ig terjed, egy másik kisebb része pedig Khoraszanban, Budzsnurd környékén található. Mint az Iráni törzsnek egy ága, mind nyelvére, mind vonásaira nézve rokonságban áll a perzsával, s minthogy ők mind a sémi, mind a turani elemek befolyása ellenében nyugat Irán egyéb ágainál jobban elszigetelve maradtak: a fajnak ős jellege náluk sokkal inkább feltalálható. Szép, tekintélyes termetük által tűnnek ki, leginkább tündöklő fekete szemmel, szép sas-orral s igen szembeszökő hasonlatossággal az afgánokhoz.

Ezek, a fékezhetetlen nomádélet vágyától lévén áthatva, az ő jellemvonásaikban is ugyanazon vegyülékét találjuk a lovagiasság és rablási vágynak, hűség és alávalóságnak, piszkos fösvénység- és bőkezűségnek, mely a vándortörzseket egyáltalában jellemzi; s bárha ők színleg a török és perzsa fennhatóságnak hódolnak is, mind a kettőt szívükből gyűlölik. Konokul ragaszkodva babonáikhoz, s társadalmi viszonyaik szülte évezredes szokásaikhoz és erkölcseikhez, minden reformátori törekvésnek a leghatározottabban és szívósabban ellenszegülnek, s bárha Perzsia kurdjai a siíta vallás felvétele által némi külsőségben eltértek is törökországi testvéreiktől, jellemüket illetőleg mégis mindenütt ugyanazok.

D.

Az örmények, kik mai napság Tebriz, Urumieh, Teherán, Iszfahan és Sirázban, s nyugati Perzsia egyéb városaiban laknak, s kik részint jobbadán a Kaukázuson túl tartományokból, részint magából Armeniából vándoroltak ide. Ezek is az Iráni törzshez tartoznak s így nyelvük és arcvonásaik hasonlítanak a perzsához, de még sem annyira, mint a kurdokéi.

Ők, kiváltképen fehérebb arcbőrük, teljesebb, gömbölyű arcuk, gyakran előforduló testességük által vállnak ki; s az örménynők egész keleten szépségükről híresek. Jellemzésüket illetőleg még több hibát lehetne felróni felőlük, mint a törökországi örményekről, minthogy a sokkal súlyosabb perzsa járom, még patriarchális életük erényeinek is ártalmára szolgált. Közülük sokan iszákosak, s nejeik erkölcsössége sem áll oly jó hírben, mint a törökországi örménynőké.

Jobbadán nagy szegénységtől nyomottan, napról napra fogynak; s a kiknek csak valamijük van is, inkább a távol Indiába vándorolnak ki, hol a nyugati hatalomnak védszárnyai, kezük munkáját sokszor gazdag áldásban részesítik.

E.

A zsidók, kiknek legnagyobb községei Hammadanban, Kirmansah-, Iszfahan-, Kasan-, Teherán- és Sirázban vannak, de számuk nem rúg többre 2000 családnál; ezek – ha dr. Wolf nem csalódik – még azon zsidóknak maradványai volnának, kiket az ős hajdanban, a babiloni fogság alkalmával ide hurcoltanak. A szaszanidák uralkodása alatt igen szép számmal voltak, azonban az iszlámmal nyomorgatás és üldöztetés ideje következett rájuk, minek folytán igen megkevesbültek; nagy része áttért az iszlámra, a többiek, Irán legszegényebb s legnagyobb nyomorban élő lakói; zsarnokság és fanatizmus még ez újabb időkben sem hagyják békén őket; igen méltányos lenne, ha az európai követségek őket is úgy vennék pártfogásuk alá, mint a nesztorianusokat – s más egyéb keresztyéneket.2 Arcvonásaik gyakran a férfiszépség valóságos mintaképei; nyelvük egy persa-patois-val igen erősen vegyített héber, mely utóbbi nyelvet az előkelőbbek írásra is alkalmazzák.

F.

Az arabok, csak igen kis számban lakják Irán délkeleti és délnyugati részét, s a tulajdonképi Arabiából és Maszkaból veszik eredetüket. Larban sokan a siizmushoz tartoznak, nyelvük pedig a perzsa-arab szólamok sajátságos vegyülékét képezi.

G.

Az afgánok, Szegisztanban csak mint vándortörzsek élnek, a Kaspi-tenger partján egy kis telepítvényben; vagy pedig, ide menekült egyes külön álló családokat képeznek. Irán földére csak a legvégső szükség hajtja őket, mert bárha magának a Sah-nak legközelebbi közelében, jótétemények és vendégszeretet által halmoztatnak is el: mindazáltal az afgánok, mint buzgó szunniták, a siíta világ legkiengesztelhetetlenebb ellenségei. Hasonlóképen:

H.

A Belutzsok és Brahuak is, csak a keleti sivatagot lakják, jobbára nomád életet folytatva. Mindig feltűnő volt előttem ezen sátor-lakók nagy szegénysége, s úgy látszik, hogy a nomád népek között, vagyonosabbak, csupán a turani törzsek között találhatók.

I.

A Gebr-ek, csupán egyes családokban léteznek még Jezd-, Kirman- és Teheránban, vagy Siráz és Iszfahan karavánszerájaiban kereskedők gyanánt találhatók. Mehemmed Sah-idejében, kinek vezére Hadzsi Mirza Agaszi különös pártfogása alá vette őket, igen szép számmal voltak, azonban ma napról napra fogynak, s úgy látszik, nem sok idő kell hozzá és Perzsia ős lakói végkép felcserélik szülőföldjüket Indiával, hol az angol kormány fennhatósága alatt, teljes szabadságot élveznek. Az utóbbi időkben, e most nevezett országból, egy az angol kormány védelme alatt álló művelt Gebr jött Iránba, hitsorsosai nyomorának enyhítése ügyében; ott létem alkalmával megismerkedtem vele, s amint sajnálattal kellett hallanom, az iszlám vak fanatizmusa folytán minden törekvése hihetőleg sikertelen marad. A gebr-ek, kik az Iráni faj különösen markirozott vonásaival tűnnek ki minden egyéb perzsák között, általában a becsületesség és szorgalmasság jó hírében állnak, s az egész országban egyesegyedül ők azon kereskedők, akiknek szavában megbízni lehet. Számuk – Polak szerint – mintegy 8–9000. (Ami vallásuk egyes pontjait illeti, arról lásd alább a vallás-okról szóló cikkben.)

K.

A cigányok, egészen nomád életet élve – a két éjszaki tartomány Gilan és Mazendran kivételével – majd az egész országban szerte barangolnak. Arckifejezésüket illetőleg, mindig meglepett az a különösen nagy hasonlatosság, mely köztük s a mi „oláh cigányaink“ között létezik; jellemük sőt foglalkozásaik is majdnem ugyanazok; zenészek, táncosok, kovácsok, jövendőmondók és varázslók. Mindenben utánozzák a mi cigányainkat, az egy lopás kivételével, mert azon közmondás igazsága: „Hol a gazda maga is tolvaj, ott bajos a lopás“, Perzsiában – akarva, nem akarva – becsületes emberekké teszi őket.

Kormányzat

Egész Mehemmed sah uralkodásáig, vagyis jobban mondva, a nyugati civilizáció befolyásáig az Iráni viszonyok átalakulására: ezen ország kormányzata ugyanazon despotikus-patriarchális kormányforma vala, melyet a hajdankor minden mohamedán tartományában feltalálhatunk. A király, mint az országnak korlátlan főura, minisztereit szolgák gyanánt tekinti, a népet s országot tulajdona gyanánt, mely fölött saját bölcs belátása szerint, teljes hatalommal rendelkezhetik.

Mai napság a kormányzat csak igen kevés külsőségben vált mássá; a sah-nak vannak ugyan miniszterei, sok polgári és katonai fő tisztviselője, néha eljátszatja az ország-tanács ártatlan játékát is, a közigazgatás külön ágaiban törekesznek ugyan ellenőröket felállitani, s egy szóval, az egész kormányformának európai-szerű látszatot akarnának adni: azonban alapjában véve a dolgot, az egész kormányzás jóformán csak egy hajszálnyira sem tér el a régitől. Az ős keleti despotizmus cifra európai egyenruhába van öltöztetve, mely alatt azonban a hajdani önkény, fejetlenség és törvénytelenség uralkodnak folytonosan.

Ezen, látszólagosan rendezett kormányzat feje a sah, Perzsia királya vagy császárja, mely utóbbi címet rendkívüli követe által Napóleontól kérte, s melyet az néki nagylelkűen meg is adott. Szabad tetszése és belátása szerint nevezi ki a legfőbb hivatalnokokat, tetszése szerint megajándékozza vagy megrabolja őket, s dacára a gyakran emlegetett igazságszeretetnek, melynek jelmondata pecsétjét is ékesíti, egyedül a király főszeszélye és környezetének befolyása az a zsinórmérték, mely minden cselekedetét kormányozza. Első hivatalnok gyanánt a Szadraazam, nagyvezír, áll oldala mellett, kinek befolyásos egyéniségét a király igen gyakran megunja, s innen van, hogy ezen magas méltóság – mint például az én ottjártamkor is – éppenséggel nem létezik néha, mikor aztán – mint azon esetben is – a Szipeh-szalar, a tulajdonképpeni hadügyminiszter és generalissimus tölti be egy és ugyanazon személyben a király legfőbb tanácsosának hivatalát is. Ezt követi, rangjára nézve, az Emin ed-daule, a belügyminiszter, kinek kötelességében állna, a tartományokat igazgatni, az illető kormányzókat kinevezni, mely hivatalt azonban tényleg maga a király tölti be, miután a kormányzók nem annyira hivatalnokai, hanem inkább haszonbérlői az egyes kerületeknek, mely állásokra rendesen a legtöbbet ígérők szoktak kiválasztatni. Utána az Itimad-esz-szaltanat (az ország bizalma) következik, körülbelül ugyanoly hatalmasság, mint Törökországban a Reisz, a főtörvényszék elnöke, ki nem csupán a törvénykezési esetek elintézésére volna hivatva, hanem egyszersmind azon különbségek kiegyenlítésére is, melyek netalán a kerületi hivatalnokok s az illető alattvalók között fordulnának elő.

Ezek volnának az ország négy főméltóságai; utánuk említendők: a Musztaufi el-memalik (országos főszámvivő) vagy pénzügyminiszter, ki a király számára a számadások, adókivetések és bevételek írásbeli elkészítéséről gondoskodik; a kincstárt a király mindig magával viszi, még a vadászatra is, és senki másra a világ kincséért rá nem bizná. A Muajjir el-memalik (az ország vizsgálója), a főpénzügyigazgató, ki az országban járó minden pénznemekre ügyel föl, melyek a rendetlen veretés folytán már az első kézben is megnyíratnak, s a közéletben csak mérték által járnak kézről kézre. A muajjin el-mülk (főtitkár), vagyis a polgári és katonai ügyek főelőadója; a Naib-i-vezir-i-dzsenk, helyettes hadügyminiszter, kinek hivatalos teendője a királyi palotára felügyelni, s a király személyét megőrzeni. A Vezir-i-ulum, oktatásügyminiszter, egy tisztán agyrémszerű cím, minthogy Perzsiában egyáltalában semmi féle iskolai rendezettség nem létezik. A Vezir-i-tüdzsaret, kereskedelmi miniszter, szinte csak puszta név, mert bárha minden iszlám országok között Perzsiának van is a legvirágzóbb kereskedelme, úgy ez nem a kormánynak tulajdonítandó érdemül, hanem a lakosság eleven szellemének, a tehetséges kereskedelmi-grémiumoknak, melyek élén mindig egy-egy Melik-i-tüdzsar (kalmárok királya) áll, s a kereskedők forró hálát adnak szívük mélyéből, ha a kormány pártfogás helyett, bántatlanul hagyja meg őket birtokaik élvezetében. A Vezir-i-duvel kharidzs, külügyminiszter, ki a külhatalmak Perzsiában levő követeivel, s az európai udvaroknál Perzsiát képviselő küldöttekkel érintkezik. Ez idő szerint Perzsia, Oroszországgal, Angol-, Francia- és Törökországgal áll diplomáciai összeköttetésben, mely országok, újabb időkben, szakadatlanul képviselve vannak követeik által kölcsönösen.

A felsoroltakon kívül van még számos udvari hivatalnok, u. m.: az Isik agaszi basi, az udvari főorvos, a Münedzsim basi (udvari csillagász), a Müterdzsim basi, tolmács, a Melik es-suera, udvari költő, a Liszan-ül-mülk, udvari történész, a Vekaje nigiar, udvari krónikás, a Nakkas-basi, udvari festész, a Nizam-el-ulema, a tudósok chef-je.

A magasabb rangú szolgálati tisztség közül, kik mindnyájan az Ajn-el-mülk (az ország szeme) alatt állnak, említésre méltók: a Ferras-basi, a palota főintendánsa és utazások alkalmával szállásmester; a Ferras-i khalvet, benső kamarás. Továbbá az Aspaz-basi, főszakácsmester; a Kahvedzsi-basi, a legfőbb kávés, a Szanduk-dar, ruhatárnok, a Mühr-dar, pecsétőr, a Mirakhor, lovászmester, a Khazine-dar, kincstárnok, kik ezen hivataloknak csupán címét viselik, alattuk pedig azok betöltésére számos tagból álló szolgálati személyzet áll. Ezeken kívül van még egy sereg cselédség, kiknek száma százakra és százakra megy, s kiknek kötelességükben állna a király személye körül forgolódni, azonban mindemellett igen igaz Polaknak azon megjegyzése: „hogy a számtalan cselédség dacára, minden főhatalmak között, a perzsa király részesül a legrosszabb szolgálatban.“

Címek és méltóságok

Iránban ilyenek is vannak egész bőséggel, s a mi sehol az egész keleten fel nem található, itt ezek firól-fira is szállnak. Valamely kán-nak fia, hasonlóképen kánnak címeztetik, s csak a Lakab-ok, a melléknevek, halnak el az illető egyénnel, vagy pedig a királyi kegy másokat ruházhat fel velük. Ez utóbbi szokás már a szeldzsukidák, gaznevidák és szamenidák alatt is divatban volt, csakhogy nem oly pazar módon, mint napjainkban. A hősöket ilyes nevekkel szokás felruházni: Szejf ül mülk, „az ország kardja“, húszam el mülk, „az ország éles kardja“, Sedzsa el mülk, „az ország bátra“; a hiveket: Aszad el mülk, „ország oszlopa“, Itimad ed daule, „az állam bizalma“, sőt még nők is részesülnek ilyes kitüntető nevekben, egyik például: „Iszmet el mülk“, „az ország szüziessége“; a másik: „Dzsemal el mülk“, „az ország szépsége“ stb. Az újabb időkben rendjelek is alapíttattak Perzsiában, minők például; a sir ü khursid (nap és arszlán rend), melynek közepén egy oroszlán van, s fölötte a kelő nap; mi egyszersmind az ország címere is. A „Timszal“ Ali dicsőségére, mellyel csak a legelőkelőbb perzsák díszíttettnek fel.

A hadsereg

A perzsa hadseregnek állítólag 120 ezredből kellene állnia, ezredenkint 1000-1000 emberrel, ami olyan szám, melynek sem eleje, sem másodika a valóságban sohasem létezett, mert bárha a kormány gyakran említi is 120,000 főből álló hadseregét, ország-világ tudja, hogy valamely háború kitörésekor, minden erőmegfeszítés dacára alig lehet csak 50,000 embert is összeterelni. A közember zsoldja évenkint 7 darab aranyban volna megállapítva, mely összegből azonban a Szipeh-szalar tetemes tiszteletdíjat tart vissza magának, egy másik rész a királyi kincstárba folyik be, s miután a többi alsóbb rangú tisztek is elcsipegetnék belőle a maguk részét, a katona markát sokszor évenkint alig üti egy arany.

Az újoncozás különösen eredeti.

Egy-egy tartomány kormányzója összefogdostatja a kerület minden katonaképes férfiját, s azután következik a kiváltás, mely alkalommal csak a szegényebbek, mint akik a kormányzó kincsszomját nem tudták kielégíteni, soroztatnak be az ezredekbe. Ezek után senki előtt sem lesz feltűnő, ha elmondjuk, hogy az ilyen egyénekből álló hadsereg egy része, besoroztatása után is tovább folytatja előbb űzött mesterségét; s akárhány eset van rá, hogy az e vagy ama főméltóság kapuja előtt őrt álló katona, ugyanazon időben egyszersmind dinnyét vagy zöldséget is árul, s ha alkalmilag épen főnöke talál arra menni, a dinnyeárus őrálló várakoztatja vevőjét, előkapja a dinnye közt fekvő puskáját, tiszteleg, aztán megint tovább kalmárkodik.

A szolgálatidő az egész életre kiterjed, s nem egy eset van rá, hogy apa és fiú egy és ugyanazon ezredben szolgálnak. A katonai tiszti rangok e következők: a Szipeh szalar, mint hadügyminiszter, az Adzsutan bas, szóról szóra: „főhadsegéd“; a Mirpendzs, divisiotábornok; Szerheng, brigád-tábornok: Javer, körülbelül annyi, mint őrnagy; ezek után jő az első, második és harmadik Naib (helyettes); továbbá a Szultan (őrmester); Vekil, (káplár); és a Deh-basi (őrvezető.)

A lovasság még éppenséggel nincs rendezve. A tartományok parancsnokai kötelesek háború idején bizonyos számú lovasságot kiállítani, mely csak a hadjárat végéig húzza fizetését. A lovasság legnagyobb kontingensét egyébiránt a nomádtörzsek főnökei (Ilkhani) szolgáltatják, a szám-mennyiség azonban szabad tetszésüktől függ. A sirazi Ilkhani-tól magam hallottam, hogy ő 30000 lovast tudna nyeregbe szólítani, ha a sah őt egészen kielégítené. Irán összes hadseregében legszomorúbb képet a tüzérség mutat, mert bárha Hadzsi Mirza Agaszi töméntelen pénzt elpazarolt is ágyúöntésre: ezen és csatornakészítési dühére igen találólag mondja a gúnyvers róla:

Ne mizrai dost z’ an abi nemi,
Ne chanei chasm z’ an topra gami.

az az:

Barátjai telkét nem termékenyíti csatornái vize,
Ellenfele várának nem árt ágyúinak dörgő tüze.

Ipar, művészetek és tudományok

Hogy Irán, művészet és ipar tekintetében jóval magasabban áll, s állott ezelőtt is Törökországnál s az iszlám világ sok más egyéb országánál: ez nem annyira a hajdankori Irán műveltségének tulajdonítandó, melynek emléke igen kevéssé maradt fen a népnél, mint inkább azon élénk, találékony szellemnek, mely ez ország lakosságánál otthonos. A perzsa igen könnyen utánozni tud mindent, s bárha nem tökéletesen is, mindazáltal az ország ipara oly jelentékeny, hogy néhány cikknek kivételével, minden szükségletet belföldi készítménnyel lehet fedezni. Annyi bizonyos, hogy az országban elfogyasztott beviteli cikkek nagy mennyiségének dacára a kiviteli kereskedés sokkal terjedtebb, mint amaz. Irán legkitűnőbb gyártmányai: Sál-szövetei, selyemárui, cserépneműi, arany-, ezüst- és acél-művei, mely utóbbiak közül a meshedi és sirazi kardok különösen híresek; továbbá különféle bőrök, s a lakkozott téglák (kasi), melyek Perzsia igen sok pompás kúptemplomait ékesítik. Van ezeken kívül, több cukorgyára is, mint például Jezdben, úgy szinte üveg- és porcelángyárai, melyek azonban csak középszerű minőségű gyártmányokat szolgáltatnak.

Ami a művészeteket illeti: ezeket távolról sem lehet az európaiakkal összehasonlítani; mindazáltal minden mohamedán nép között egyedül a perzsák azok, kiknek festészettel és szobrászattal is szabad foglalkozniuk. Az elsőben Siraz és Iszfahan művészei jelentékeny eredményt mutathatnának fel, ha a rajzban és távlatban tökéletesebbek volnának; az utóbbiban kivált a vésnökök tűnnek ki, kiknek munkái valóban művésziek, s az egész iszlám-világ által drága pénzen fizetettek. A zenét illetőleg is Perzsia a tanítója mind e mai napig a mohamedán népeknek. Más egyéb helyeken a kezdetleges dallamokra az idegen befolyás kártékonyan hatott, azonban itt minden sértetlen maradt. A miben azonban Perzsia a legkiválóbb, az a költészet. A legelőkelőbbtől le egész a legalantabb állóig, mindenkiben megvan a költészet-kedvelés, s nemcsak a kánok vagy Mirzák, hanem lovászok és öszvérhajcsárok is tudnak sokat könyv nélkül Firduszi s Hafisz költeményeiből; ezeket csupa kedvtelésből éneklik, s bármily elvetemült legyen is a perzsa, ha megfeddik s dorgálják, rögtön Szaadi egy-egy erkölcsi mondatával fog válaszolni. Nem csak szeretik pedig a költészetet, hanem igen sok művelője is akad Perzsiában, elannyira, hogy Sir Jones Vilmos méltán százharmincöt nagy tehetségű költőt számlál fel, „verselő pedig“ – így folytatja – „számtalan.“

A tudományok közül, melyek itt még mindig a régi módon folytattatnak, a perzsák kivált a kazuisztikával, csillagászattal, csillagjóslattal, metafizikával, logikával és a gyógyászattal foglalkoznak, mely utóbbi tudományágban, itt még most is Arisztotelész a főtekintély. Az európai tudományosság újabb vívmányait ha nem is tekinti a perzsa épen megvetéssel, de bizonyára egészen közönyös dolgoknak tartja, s bárha a teheráni iskolában újításokat akarnánk is kezdeni, ezek a nagy tömegre a lehető legcsekélyebb hatást sem fogják gyakorolni.

Vallás

Ó-Perzsia vallása sokkal érdekesebb, sokkal fontosabb a mai Iránra nézve művelődés történelmi szempontból sokkal jelentékenyebb, semhogy szükség ne volna figyelmünkre méltatni, ha a mai kor vallásáról akarunk szólni. A zsidó vallás kivételével, nincs egyetlen hitvallás sem, mely akár tanait, akár szertartásait nézzük, oly kevés átváltozáson ment volna át, mint az ó-perzsa.

a)

Azon ős korban, midőn a történelem még mondákba vész, a perzsák, úgy látszik, a mágusok vallását követték. Ezen tannak főelvei e következők valának: „Hit, egy mindenható, kegyelmes és jótevő Istenben, melynek helyettes uralkodói a csillagzatok; felebaráti szeretet az egész emberiség iránt, és résztvevő méltányosság az állatország irányában.“

Ennek helyébe utóbb a tűzimádás lépett, mely hitnek Zoroaszter volt helyreállítója, kinek a „Zend-aveszta“ nevű szent könyvbe foglalt tanai, egész az arab proféta feltünéséig széltében virágozának.

Zoroaszter, ki némelyek szerint Urumieh-ben, mások szerint Belkh-ben lépett volna fel, állítólag Darius Hystaspes uralkodása alatt élt, Kr. e. a hatodik században. Anquetil-du-Peron állítása szerint Zoroaszter az Elburz hegységre vonulván el, ott irta a Zendavesztát. Utóbb átnyújtotta a most említett fejedelemnek, ki azt 12,000 jól kikészített tehénbőrre leiratá, s az akkor Isztakhrban lévő királyi-kincstárban őrizteté.

Ezen mű, mely a Parszok véleménye szerint isteni inspiráció folytán íratott, s eredetileg 21 könyvből állott, melyek közül Vendidad egész teljességében fennmaradt; a többiekből csak töredékek léteznek már. A tudósok ezen Zend-nyelven irt könyvekkel gyakran foglalkoztak. A hitelesség kérdése, egyik vagy másik darabot illetőleg, aligha érdekelné valami nagyon a hazai olvasót, s így inkább a bennük található azon főelveket akarjuk kivonatosan közölni, melyek e nagy fontosságú könyvben a Kosmogonia és Theologia felől foglaltatnak.

Ezek szerint: léteznék egy főelv, melynek Zervan a neve, mi tulajdonképen időt jelent. Ettől két tevékeny főhatalom származott: Ormuzd, minden szépnek, jónak, jótékonyságnak, igaznak és világosságnak princípiuma (kútfeje), és amannak ellentétje: Ahrimán, kútfeje a gonoszságnak, megátalkodottságnak és sötétségnek. Soká, végtelen soká tartott az egymással szemben álló ezen különböző elemek tusája, míg végre a diadal Ormuzd-é lőn, ki azután csakhamar hozzáfogott a világmindenség s az azt lakó mennyei lények teremtéséhez. Ezek közt elsők a Feroher-ek voltak, test nélküli angyalok, mintaképei minden értelmes lénynek, mely majdan a földön megjelenendő vala. Ahriman sehogy sem tudott megnyugodni ezen, ismét feltámadt a világosság ellen, mire aztán Ormuzd, a maga védelmére hat védangyalt teremtett: Bahman-t, ki az állatországot védelmezze, Ardibihisd-et, a tűz és világosság nemtőjét, Sarivar-t, az ércek és bányák szellemét; Eszpendermad-ot, a földnek női védangyalát, Kurdadot, a folyóvizek őrét, és Amerdadot, kire a fák és növények bízattak.

Alig voltak ezek megteremtve, s az ő befolyásuk ellenében Ahriman is hat Div-et, földalatti szellemet küldött fel az alvilágból. Az újonnan kitört háború 3000 esztendeig tartott, s csak ennek multával foghatott hozzá Ormuzd a mennyboltozat és a csillagrendszer megalkotásához, s a földnek, terményeivel együtt való előállításához. Ekkor, a tűz lőn az őselem gyanánt kijelentve, s azáltal, hogy a setétség hatalmasságainak eltávolítására közbenjáró szellemek teremtettek: a béke és nyugalom boldog korszaka álla be. A földön uralkodó összhangzat igen megörvendezteté a Ferohert, és Ormuzd azt ajánlá neki ennek folytán, szállana le a földre, s szolgálna gyámolítóul a gonosz ellen, azon kikötéssel, hogy az emberi lélek végre visszatérjen ismét mennylakába. A Feroher engedelmeskedék, de szent bika alakjában alig szállt alá a földre, s íme Ahriman rémitő kígyó képében előgőrdült, veszedelmes mérget hullatott az egész természetre, a föld felszínét lángnedvvel kiszáritá, sőt magát a szent bikát is halálosan megsebesíté. Ormuzd ismét tért engedett jótékony munkásságának; az elhaló állat jobb lábából származott az első ember, neve: Kajomersz, egyéb részeiből növények lettek, magjából pedig, mely a holdba viteték, egy bika és egy tehén váltak, és minden egyéb állat ezekből származott. Kajomersz a testi lelki szépség valóságos példányképe volt, de mindez meg nem gátolhatá Ahrimant abban, hogy őt meg ne rontsa, s valóban egy 90 nap és ugyanannyi éjszakán át tartó küzdelemben meg is semmisíté. Azonban a regeneráció elve ismét győzedelmeskedett; Kajomerszből két növény lett, Masia és Masiana, az emberi nemnek ősei.

Zoroaster Kosmogoniájának ezen Ádám és Évája azonban csakhamar kísértetbe esett, feltámadtak teremtőjük ellen, és Ormuzd helyett Ahrimant imádták. A bűnnek örvényébe mind jobban és jobban alámerülve, hitelt adtak Ahriman csábitó szavának, egy kecske tejét itták (hihetőleg a testté vált ördögét), tiltott gyümölcsöket ettek, mi által minden előnyük megsemmisült. Elváltak, de 50 év múlva ismét összejöttek, s a földet benépesítő emberiség utóbb az ő gyermekeikből származott. Ormuzd most biztosítani akarta teremtményeit a Gonosznak ármányai ellen, s védelmükre Zoroaszter által törvénykönyvet íratott. Ennyit a teremtésről. Zoroaszter tanában a világ tulajdonképpeni végéről nincsen szó. A halálban a test anyagai egybevegyülnek alkotó elemeikkel; föld a földdel, víz a vízzel, tűz a tűzzel, s az élet a láthatatlan levegővel. Halál után a lélek három napig körüllengi még a testet, azon reményben, ha netalán vele újra egyesülhetne; de negyed napon megjelenik Zerokh angyal, s a Csinevad hidjához vezeti. Ha bűntelen volt: az égi kutya bebocsátja, hogy elődjeivel egyesülhessen a mennyben; de ha nem volt bűntelen, akkor a pokol mélységébe taszíttatik. A kinek jótettei túlnyomók, annak lelkét a jó angyal a hídon át a paradicsomba vezeti; de a kinél a gonoszság a túlnyomó: az elé egy borzasztó szörnyeteg lép, mely a lelket a pokolba ragadja alá magával, hol Ahriman szemére hányja balgaságait.

A feltámadás képezi Ormuzd és az őt imádóknak tulajdonképi diadalát. Ezen napon először Kajomersz, utána Masia és Masiana fognak feltámadni. Az elemek védőszellemei átadják nekik mindazokat, miket egykoron az elhalók az ő gondviselésükre bíztak, a lélek újra feltalálja egykori földi társait, s a jó, végképen csak most választatik el igazán a gonosztól. Azon bűnösök, kik bűneikért elegendőkép még nem lakoltak, újra poklokra küldetnek, bárha nem is örök büntetésre; a három rémitő nap és éjszakának irtózatait kell kiállniuk, melyek a pokol kínjainak 3000 évig tartó gyötrelméhez hasonlók, de végre könyörgő és rimánkodó szavuk meglágyítja Ormuzd szívét, s megszabadítja őket kínjaiktól. A világot gyújtó hőség és ömlő láng fogja megtisztítani, mely tűzkeresztség az igazaknak kellemes langy fürdő gyanánt fog tetszeni, de a gonoszokat iszonyú kínokkal gyötrendi. Megtisztul Ahriman is Div-jeivel és Démonjaival egyetemben, s megtér, és akkor kezdődik a vég nélküli békességnek és üdvösségnek országa.

Az ó perzsáknál – röviden előadva – ezekben állottak a zoroaszterféle Kosmogonianak főtanai; a gebrek tanai és szokásai – mint akik azon ősfelekezet végmaradványát képezik – igen kevésben különböznek a most elmondottaktól. Ők is Ormuzdban imádják a minden áldások kútfejét, s kivált a tüzet és világosságot tekintik ama főlény legnemesebb jelvényei gyanánt. Meghajolnak az égi testek, csillagok, hold és nap előtt is, és esti s reggeli imájukat ez utóbbi égi világosságok felé fordulva végzik. Templomaikban a szent tüzet imádják, s a papok, nehogy nyálukkal beszennyezzék a tiszta elemet, fehér kendőcskét tartanak szájuk előtt, a míg a liturgiát végzik. E papok két csoportra osztatnak: 1) Főbbekre, minők a Desztur, Mobed és Ferbed; 2) alárendeltekre, kiknek a tűzre való felvigyázás tétetik kötelességükké.

A gebreknél, sem a soknejűség, sem az ágyas-tartás nincs megengedve. Más vallások követőivel együtt enniük és inniuk tilalmas, sőt rájuk nézve még az is tisztátalanná lesz, mit amazok megérintettek. Vallásuk általános emberszeretetre int, becsületességre az élet minden cselekedetében, jóságra a teherhordó állatok iránt, s hűségre a feljebbvalókhoz. A kutyákat és kakasokat a gonosz szellemek elűzői gyanánt tisztelik; azonban a kígyókat és békákat, mint Ahrimán teremtményeit – pusztítani érdem. Az elemek iránti tiszteletből sem tűzbe, sem vízbe soha szemetet nem szórnak; még kovácsmesterséget sem űznek, s ha a lángok tulajdon birtokukat emésztenék is már, azokat még akkor sem szabad oltani; ezen utóbbi törvényre azonban újabb időkben már kevésbé ügyelnek. A haldokló ágyához közel kutyát szokás tartani, hogy a gonosz szellemeket elűzze. A halál után a holttesteket nem takarítják el a földbe, hanem kiteszik valamely magaslatra a madarak ragadmányául; sőt még jót vagy rosszat is jóslanak belőle, a szerint, amint a keselyűk az így kitettnek előbb jobb vagy balszemét vágják ki.

Ez volt a régi perzsák vallása egész az arab próféta megjelenéséig. A harcot – mely még Mohammed életében kezdeték – utódai szerencsésen be is fejezték. Az új tan erőszakkal terjeszteték, s félszázad multával egész Perzsia mohamedánná lőn. Minthogy azonban az Iszlám általában ismeretes, itt csak a siíta felekezetről akarunk tüzetesebben emlékezni, mint amely a mai Perzsiának uralkodó vallása.

b) Siíták és szunniták

Az iszlám ezen két főfelekezetének története tulajdonképen Mohammed halálával veszi kezdetét, mint aki határozottan senkit utódául ki nem nevezvén, a meghasonlásnak főokozója volt. Egyik rész, s ez volt a nagyobb számú, azt állítá, hogy az örökösödés joga Abubekr-et illeti, mint a próféta legrégibb pályatársát; a másik felekezet ellenben, a próféta vejét, Alit, mint az új vallás legnagyobb hősét akarta a trónra emelni, a maga állítását az üdvözültnek azon szavaival akarván támogatni, melyeket állítólag ekképpen mondott volna: „Makuntu Moula ve Aliun Moula“, azaz: „Valamint én úr vagyok, úgy Ali is úr.“ Azonban megbuktak. Abubekr után oszmán következék, ez után pedig Omer; Ali hívei minden alkalommal próbát tettek követelésüket érvényesíteni, azonban csak ez utóbb említettnek halála után foglalhatá el Ali, mint negyedik Khalifa, az őt rég megillető méltóságot. Az ő uralkodása, számos ellenségének ármánykodása folytán, igen nehéz és rövid idő volt; elleneinek élén maga a próféta özvegye állt. Ali végre is orgyilkos kéztől esett el, s ezen tragikus vég, előbbi szenvedéseinek kapcsolatában csak arra szolgáltatott alkalmat, hogy pártja, mely őt majdnem isteníté, súlyosan megpróbált vértanú gyanánt tekintse és sirassa. A balszerencse, mely élete folytán őt magát üldözé, halála után úgy látszék, számos tagból álló családját látogatta meg. Kilenc neje volt; de a siíták mindig csak Fatimát, a próféta legkedvesebb leányát említik, kitől két fia maradt Haszán és húszein (minthogy legkisebb gyermeke Mohaszan még kisded korán meghalálozott). A két fiú közül kiváltképen húszein akarta örökösödési jogát érvényre juttatni, s a