© 2024 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: As old as time

ISBN: 978-963-584-907-9

Fordította: Molnár Júlia Dóra

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

A férjemnek, Scottnak. A támogatásod, a szereteted és a jelenléted nélkül ezek a könyvek – és velük együtt a hét írással eltöltött napjai, mind – sokkal nehezebben kelnének életre.

És még egy grandiózus, pihe-puha KÖSZÖNET a szerkesztőmnek, Brittanynek: a humorérzékének és briliáns ötleteinek köszönhetően az eddig több mint ezer oldalt megtöltő karakterek mintha csak úgy kireppentek volna az ujjaimból.

- L. B.

Ezüst vagyok és pontos. Előítélet nélkül.

Bármit látok, úgy, ahogy van, azonnal elnyelem,

Se szeretet, sem ellenszenv nem ködösít.

Nem kegyetlen vagyok, csupán az igazat mutatom,

mint egy apró isten négyszögű szeme.

Jórészt a szemközti falon merengek.

Rózsaszínű, de foltos. Olyan régóta nézem már,

hogy szinte a szívem része. De van, hogy közénk állnak.

Arcok és sötétség választ el minket egymástól újra és újra.

Most egy tó vagyok. Egy nő hajol fölém,

keresi bennem, hogy ki is ő valójában.

Aztán a hazugokhoz fordul, a gyertyákhoz, a Holdhoz.

Bár csak hátát látom, hűen tükrözöm.

Jutalmam a könnye, kezével hevesen gesztikulál.

Fontos vagyok neki. Jön és megy.

A fénnyel együtt az ő arca váltja fel az éjt.

Belém fojtott egy fiatal lányt,

és belőlem szüntelen egy öregasszony

emelkedik feléje, mint egy iszonytató hal.

– Sylvia Plath

Hol volt, hol nem volt, egy messzi földön, tündöklő kastélyában élt egy ifjú herceg. Bár mindene megvolt, amire a szíve vágyott, a herceg elkényeztetett, önző és kegyetlen volt.

Mígnem egy téli éjszakán öreg koldusasszony érkezett a kastélyba, és egyetlen szál vörös rózsát ajánlott fel neki, cserébe a csontig hatoló hideg elől nyújtott menedékért. A herceget taszította az asszony rongyos öltözéke, gúnyolódott az ajándékán, és kiparancsolta a kastélyából – pedig az figyelmeztette őt: ne hagyja, hogy a külsőségek megtévesszék, az igazi szépség belülről fakad. Amikor az ifjú ismét elküldte, az öregasszony rútsága eltűnt, kiderült, hogy a taszító külső egy gyönyörű Varázslónőt rejtett.

A herceg megpróbálta elnyerni a bocsánatát, de már késő volt. A Varázslónő látta, hogy a szívében nincsen szeretet, ezért büntetésképpen förtelmes szörnyeteggé változtatta őt, és átkot bocsátott a kastélyra és mindenkire, aki ott élt.

– A huszonegyedik születésnapod előestéjéig van időd arra, hogy bebizonyítsd: belülről is olyan szép tudsz lenni, mint amilyen kívülről voltál. Ha nem tanulod meg szeretni a másikat – és nem nyersz el magad is szeretetet viszonzásul –, mire e rózsa utolsó szirma lehull, te, a kastélyod és mindenki, aki benne él, el lesztek átkozva és felejtve mindörökre.

A Szörnyeteg szégyellte förtelmes külsejét, ezért elrejtőzött a kastélyában, ahol egy varázstükör volt az egyetlen ablaka a külvilágra.

Ahogy teltek az évek, egyre mélyebb kétségbeesésbe süllyedt, és elvesztette minden reményét – hiszen ki lenne képes megszeretni egy szörnyeteget?

*

Nagyon jó történet volt.

És gyakran elszórakoztatta a nőt, aki apró, sötét szobájában feküdt a kemény, hideg ágyhoz láncolva.

Hosszú évek óta pörgette végig gondolataiban a történetet, újra meg újra. Olykor kicsit változtatott a részleteken: néha a rózsa meleg rózsaszín volt, mint egy napfelkelte a tengerparton. De sosem olyan piros, mint a vér.

És azt a részt a legvégén, amikor a Varázslónőt a kastélyból kilépve feltartóztatják, egy fekete hintóba dobják, és elszállítják a sötét éjszakába – nos, ezt sosem tartotta illőnek a történethez, nem volt sem hősies, sem nagyszerű. Soha nem is vette bele.

Szinte mindenki mást cserben hagyott volna a fantáziája ezen a ponton. Szinte mindenki más feladta volna a reményt a börtöncellájában, és hagyta volna, hogy teljesen feleméssze a semmi, míg végre sikerül teljesen elvesztenie benne önmagát.

Persze akadtak őrült gondolatai is, melyek szédítő sebességgel pörögtek körbe-körbe, mint alaposan felkevert forró víz a teáskannában, ami most a feje belseje volt. Ha nem vigyázott, túlságosan felgyorsultak, és az elméje repedésein keresztül próbáltak menekülőutat keresni. De ha ezt hagyja, akkor biztosan megőrül, és ott még nem tartott.

Tíz éve, és már majdnem elfelejtette, hogy ki is ő. De csak majdnem.

Lépések a folyosón.

A lehető legszorosabban becsukta a szemét, mert tudta, hogy a kint ólálkodó őrület hamarosan meg fog próbálni behatolni hozzá.

Csevegő hangok. Újabb lépések. Egy felmosórongy nedves suhogása a koszos padlón. Kulcsok csilingelése.

– Azt nem kell. Üres.

– De zárva van. Miért lenne zárva, ha üres?

Úgy érezte, ordítania kell, vergődni a láncok alatt, felrobbanni, vagy bármi – minden jobb lett volna, mint hagyni, hogy a párbeszéd újra megismétlődjön, ugyanúgy, mint az elmúlt négyezer napban, mindig ugyanaz, csak kisebb eltérésekkel a megfogalmazásban:

– Ó, hát ez be van zárva. De te nem hallasz valamit odabent?

– Az ajtó be van csukva. Gondolod, hogy be is zárták?

– Ez itt zárva van, de szerintem nincs odabent senki.

Mintha Isten próbálgatná, hogy melyik mondat illik ebbe a tragikomédiába, ami az élete, csak még nem találta volna meg a tökéletes verziót.

A következő két perc olyan kiszámítható volt, mint a szülő szavai a gyermekéhez, aki tudja, hogy rosszul viselkedett, és a rá kirótt mondatok elkerülhetetlensége miatt dühöng.

A kulcsot elfordítják a zárban. Az ajtó nyikorogva kinyílik.

Egy ocsmány arc, amely csak ismerősségében volt ocsmány, ugyanaz a meglepett tekintet, mint mindig és mindennap, mióta örökkévalóságra lett kárhoztatva. Az arc tulajdonosa egy tálcát hozott magával abban a kezében, amelyikben nem volt kulcs. Mögötte, a folyosón állt a felmosórongyos asszony. Őmögötte pedig egy nagydarab, néma férfi állt, készen arra, hogy leigázzon minden olyan foglyot, akit nem kötöztek le.

Azon kapta magát, hogy kinyitja a szemét, a kíváncsiság felülkerekedett a túlélési ösztönön. A mai tálcán négy tál húsleves volt. Néha öt, néha három. Néha csak egy.

– Szerencséd, hogy van még egy – mondta a tálcás, miközben mocskos kötényével fedett, szintén mocskos szoknyájával letelepedett az ágyra.

Ez a mondat soha nem változott. Soha.

A fogoly sikoltozott, képtelen volt uralkodni magán, mert képtelen volt visszatartani magát attól, hogy mindennap ezt az egy dolgot várja – a tápláléknak szánt semmi kis leveskét.

A felmosórongyos asszony felháborodottan mormogott.

– Nem hallottam én semmiccse egy újról, ezt e’mondhatom. De szerintem jó’ teszik, hogy e’takaríccsák az ilyeneket a világból.

– Na, hát pedig itt van. Gyerünk, fejezd be gyorsan.

Az asszony hangjában ugyanaz a hamis gyengédség csengett, mint minden egyes alkalommal. A tál gyorsabban billent, a húsleves lecsorgott a fogoly nyakán, aki bármennyire is szeretett volna, nem tudott uralkodni magán, nekifeszült a láncoknak, és kidugta a nyelvét, hogy az utolsó csepphez is hozzájusson, mielőtt a tálat elvonják a szája elől.

– Ez itt elég idős ahhoz, hogy anya legyen – mondta a tálat tartó asszony, színtelen hangja érzelmet nyomokban sem tartalmazott. – Most gondolj bele, ezeknek már gyerekeik lehetnek, és ezek nevelik fel őket, meg minden.

– Mint az állatok, mindannyian. Az állatok is nevelik a gyerekeiket. Én nem is értem, minek ezeket itt tartani. Meg kell ölni őket, azt meg van oldva.

– Ó, hamarosan, hamarosan, kétségtelenül sor fog rá kerülni – mondta filozofikusan merengve a tálat tartó banya, és felállt. – Ezek nem szokták sokáig húzni itten.

Kivéve persze, hogy ennek már tíz éve.

Ezúttal a banya arra sem vette a fáradságot, hogy valami közhelyet vessen még vissza a válla fölött, miközben távozott; a fogoly létezéséről abban a pillanatban megfeledkezett, ahogy megérintette az ajtót, és kifelé tartott.

De holnap újra jönni fognak, mind a hárman, és holnapután… és azután… és azután is… és úgy viselkednek pontosan, mint ma.

A fogoly még egyszer, utoljára felsikoltott egy végsőt, benne minden reménytelenségével, miközben a sötétség újra beborította volna, és a cella ajtaja rázárult.

Újra kell kezdenie a történetet. Csak újra kell kezdenie a történetet, végigjátszani a fejében, és minden rendben lesz.

*

Hol volt, hol nem volt, egy messzi földön élt egy ifjú herceg a tündöklő kastélyában…