MARTTA KAUKONEN

MÉG ÉLEK

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Martta Kaukonen: Hengissä

Copyright © Martta Kaukonen, 2023

Original edition published by WSOY, 2023

Hungarian edition published by agreement with Martta Kaukonen and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland.

All rights reserved.

Fordította

Divinyi Anna

The cost of this translation was supported by the Finnish Literarture Society (FILI), gratefully acknowledged.

Még élek © Partvonal Könyvkiadó, 2024

Magyar fordítás © Divinyi Anna

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Horváth Ágnes

Korrektor: Dobos Attila

Borító: Földi Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

ISBN 978-963-609-137-8

J-nek, végre! Sajnálom, de ez sem lett kémregény.

„Every move you make. Every step you take.

I’ll be watching you.”

THE POLICE

HELSINKI, 2023

IRA

A balta éle úgy hasított bele az áldozatom homlokába, mintha végre elfoglalná a világban az őt megillető helyét. Fanyele végtag módjára meredt ki a férfi fejéből.

Hogy én mennyire szeretem ezt a látványt!

És milyen mesterien alkottam meg ezt az egészet! A balta gyönyörű ívet írt le, akár egy hullócsillag. Egyetlen csapás, és az áldozatom máris halott volt.

Pontos, kigondolt, precíz munka.

Az én gyilkosságaim igazi műalkotások! És én voltam a tudatos auteaur.{1} Kompromisszumról szó sem lehetett.

Bárcsak szemtanúi lehettetek volna ennek az isteni látványnak! Mivel azonban nem láthattátok mindezt, kénytelenek lesztek beérni a leírásommal.

Az évek során szép számban segítettem át öltönyös fickókat a túlvilágra. Olyan sokat, hogy valószínűleg senki sem hinne nekem, ha megmondanám, hány áldozatom volt. Hogy tudtam megölni ilyen sok embert anélkül, hogy elkaptak volna?

A férfiak úgy dőltek a sírjukba, mint a dominók. Mintha létük egyetlen célja az lett volna, hogy én megöljem őket.

Talán így is volt.

A gyilkosokat vajon miért nem jutalmazzák meg soha az elért eredményeikért?

Odaképzeltem magam a dobogóra, természetesen annak is a legfelső fokára. Meghajoltam az éljenző tömeg előtt. Amikor a fanfárok végül elcsitultak, beszédet tartottam. Magamnak mondtam köszönetet.

Fogadtam a gratulációkat.

Aztán feleszméltem. Ismét az áldozat hálószobájában kötöttem ki. Valamikor magamhoz ragadtam az éjjeliszekrény dizájnlámpáját, és mikrofonként szorongattam a kezemben.

Visszatettem a lámpát a szekrényre. Kezemet a szemem elé emeltem, az ujjaim között kukucskáltam ki. Ahogy kitakartam a képből a baltát, egész békés volt a látvány. Az áldozatom nyugodtan feküdt az ágyában. Olyan volt, mintha megszabadítottam volna az elhúzódó szenvedéseitől.

Bárcsak előre tudta volna, milyen nemes halál vár rá! Engem valószínűleg agg koromban ér majd a halál. Hacsak nem fogadok fel egy bérgyilkost, hogy intézzen el korábban.

Ha legalább szelfizhettem volna egyet a műalkotásommal! Szerettem volna megörökíteni a holttestet és a baltát. De azért terhelő bizonyítékot mégsem vehettem magamhoz!

Kedvem lett volna kihűlőfélben levő homlokának nyomni a véres ujjaimat. Rajta hagyni az ujjlenyomatomat, bizonyítékul, hogy igenis én vagyok a tettes. Én voltam, senki más, csakis én. Hogy más ne vehesse a nevére a gyilkosságot. Ne lophassa el tőlem senki.

Na, de nem húzhattam tovább az időt. Kivettem a táskámból egy csomag fertőtlenítő törlőkendőt. Letöröltem a lámpa talapzatát és a hálószoba ajtókilincsét. Semmi máshoz nem értem hozzá, és ezekhez is csak nitril gumikesztyűben nyúltam. Ám az ember sosem lehet elég gondos. Erre mindig ügyeltem. Épp emiatt nem kaptak el soha, és most sem fogok lebukni.

Kipillantottam az ablakon. A szemközti Kút bár ajtaján épp egy részeg férfi tántorgott kifelé. Ha ahhoz lett volna kedvem, a kocsmából könnyedén szerezhettem volna egy második áldozatot is.

Kisiettem az előszobába.

Csak akkor vettem észre.

A cipőállványon, a piszkos bakancsok és ferdére taposott sportcipők között ott hevert egy pár rózsaszín velúrbőr magas sarkú.

Mindig egyedül élő férfiakat választok áldozatul, megvan rá az okom: nem akarom, hogy bárki rám nyisson, miközben mészárolok.

Lehet, hogy az áldozatomnak felesége, esetleg élettársa van? Végül is mindegy, hogy barátnő vagy feleség. Az égető kérdés az, hogy hol lehet momentán a cuki kis tündérke?

Az örömteli hangulatom seperc alatt szertefoszlott.

Mi van, ha a nő meghallotta, ahogy az áldozattal beléptünk a lakásba? Ha esetleg látta, ahogy előveszem a baltát, amitől megijedt és elbújt?

Veríték lepte el a homlokomat.

Még sosem öltem nőt.

Most sem volt hozzá kedvem.

De lehet, hogy ezúttal nem sikerül elkerülnöm.

Vajon az előszobában bujkál? És ha fegyver van nála? Például egy pisztolyt szorongat? Vagy valami súlyos tárgyat? Netán egy családi örökségből származó, rézből készült gyertyatartót? Vagy tízkilós kettlebellt, amivel szilánkosra tudja törni a térdkalácsomat?

Muszáj megtalálnom. Addig nem távozhatok innen.

De ha még sincs itthon? Akkor viszont jobb lenne lelépnem, mielőtt hazaér.

Újra elővettem a táskámból a baltát. Nem akartam a rendőrség kezébe adni a gyilkos fegyvert. Annak ellenére sem, hogy a balta annyira beleillett az áldozatom homlokába.

Körbenéztem. A pillantásom egy diófából készült antik szekrényre tévedt. Pontosan olyan volt, mint amiből át lehet jutni Narniába.

Feltéptem a szekrényajtót. Mivel könnyebben nyílt, mint amire számítottam, a mozdulattól hátrabillentem. Az utolsó pillanatban még meg tudtam kapaszkodni az ajtókeretben, így végül is nem estem el.

Félretoltam a télikabátokat.

Senki sem rejtőzött a szekrényben.

Átmentem a nappaliba.

Egy elegáns, fekete bársonyszövetű, Chippendale-stílusú kanapé volt a szoba legszembetűnőbb bútordarabja. Annyira alacsony volt, hogy alá biztosan nem tudott volna senki bemászni. Az ablakokat barackszínű, áttetsző függönyök szegélyezték, a könyvespolcot pedig a falhoz rögzítették. Így a mögé sem lehetett volna bebújni. Biztos lehettem benne, hogy senki sincs a nappaliban rajtam kívül.

A konyha következett.

A rózsamintás terítő épphogy túllógott az asztal szélén. Ennélfogva felesleges volt bekukkantanom az asztal alá. Egyetlen lehetséges búvóhely volt a helyiségben. Ám a kamrában csak egy porszívó, egy felmosó és egy vödör árválkodott.

Már csak a hálószoba maradt hátra. Izzadt tenyeremmel szorítottam a baltát, miközben halkan átléptem a küszöböt.

Kizárt, hogy a nő a szobában legyen. Elképzelhetetlen, hogy a pasija meggyilkolását egyetlen szisszenés nélkül képes lett volna végignézni. Az áldozatom üvöltött a rettegéstől, amikor meglátta a feje fölött meredező baltát.

Mégis, a biztonság kedvéért át kellett vizsgálnom a szobát.

Óvatosan nyúltam az ágytakaróhoz.

Senki sem volt alatta.

Elmúlt a veszély. Ám az áldozat barátnője bármikor betoppanhat. A táskámból újra elővettem az egyszer használatos törlőkendőt. Sietősen hátráltam a bejárati ajtó felé, s közben minden felületet letöröltem, amihez korábban hozzáértem.

A lépcsőházban már futottam, kettesével vettem a lépcsőfokokat lefelé, egészen a ház bejárati ajtajáig. Meg sem álltam a buszmegállóig. Azonnal el kellett tűnnöm a Vallila negyedből. Fel is szálltam az első buszra, és magabiztosan a végébe sétáltam. Ott leültem egy szabad ülésre. Csak akkor vettem észre, hogy reszket a kezem.

Még sosem jártam ilyen közel ahhoz, hogy lebukjak.

Körbepillantottam. A busz jóformán üres volt. A hátsó részben senki sem ült rajtam kívül.

A táskámból előkotortam egy vastag füzetet meg egy tollat. Elkezdtem írni.

A balta éle úgy hasított bele az áldozatom homlokába, mintha végre elfoglalná a világban az őt megillető helyet.

ARTO

Olyan gondosan készültem össze, akár egy profi bűnöző. Fekete jégernadrágot és hosszú ujjú pólót vettem fel, hogy Ira ne szúrjon ki a sötétben, a lábamra pedig gyapjúzoknit húztam, hogy olyan halkan osonhassak, mint egy macska. A zoknit egy agg nagynéném kötötte nekem az idősek otthonában, de az aláöltözetet direkt e célból vettem.

Megpróbáltam a lehető leghalkabban lépkedni a sötét előszobában, egészen Ira ajtajáig.

Bevallom, még én magam is beleborzongtam abba, amire épp készültem.

Ahogy már korábban is számtalanszor, ezúttal ismét bizonygatnom kellett magamnak, hogy minden jogom megvan ahhoz, amire épp készülök, és hogy nincs más választási lehetőségem. Hiszen csak szeretném megvédeni Irát, akkor is, ha ez egyszersmind azzal jár, hogy megsértem a privát szféráját.

Egy tükör lógott az előszoba falán. Magától értetődő, hogy oda se pillantottam. Nem akartam meglátni benne a lepusztult állapotú testemet, pláne nem akartam kiolvasni a tekintetemből azt az érzést, ami a testem lepusztulását okozza. Megpróbáltam távol tartani az érzelmeimet, ám azok egyre csak összecsaptak a fejem felett, mint a tenger hullámai a viharban.

Bűntudat, bűntudat, bűntudat.

A tükrön kívül csupán egy szem esküvői fotó díszítette a falat: Marja és én voltunk a képen. Egyszerű fakeretbe foglalt fénykép volt. Vajon mi vitt rá, hogy még mindig nem vettem le a képet a falról?

Bizton állíthatom, hogy válással végződött volna a kapcsolatunk, de Marja meghalt, így erre már nem került sor. A fényképhez pedig azért nem nyúltam, mert úgy véltem, Irának jó emlékei is vannak az anyjáról, talán azt szeretné, hogy Marja továbbra is jelen legyen az életében, még ha csak fénykép formájában is.

Tekintetem egy halvány festékfoltra tévedt a falon.

Marja rákban halt meg, amikor Ira még egész pici volt. Kevéssel a halála előtt, csodával határos módon, hirtelen jobban lett, legalábbis ezt állította az orvos. Úgy tűnt, hogy hat a sugárkezelés, mert utána Marja egyszeriben olyan erősnek érezte magát, hogy az orvos már azt latolgatta: hazaengedi őt a kórházból.

Akkor vettem egy doboz festéket, és épp itt álltam az előszobában, kezemben egy ecsettel, hogy a falakat Marja kedvenc színére fessem. Azt akartam, hogy jól érezze magát majd itthon, amikor hazatér a párkapcsolati harcaink színterére, ám épp mielőtt nekikezdtem volna a munkának, megcsörrent a mobilom.

Marja állapota rosszabbra fordult, és az orvos már nem beszélt hazaengedésről, sem akkor, sem pedig később. Helyette közölte, hogy ha még szeretném látni a feleségemet, siessek be a kórházba.

Az előszoba fogasához rohantam, és véletlenül felrúgtam a frissen felbontott festékes dobozt. A festék átfolyt Ira szobájának küszöbén. A folt azóta is Marja halálát juttatja az eszembe, de nem bírtam rávenni magamat, hogy eltávolítsam.

Azon túl, hogy az ibolyacsokorra emlékeztető pacáról elsősorban mindig Marja halálára asszociálok, reményre, jóllehet alaptalan reményre is emlékeztet.

Kiderült, hogy felesleges volt annyira rohannom a kórházba. Marja még sokáig szenvedett, de ezt persze akkor még nem tudhattam.

Óvatosan nyúltam a kilincshez. Az ajtó úgy nyikorgott, mint egy éhes macska. Már jó ideje nem zsíroztam be a zsanérokat. Az életem csupa olyan dologból állt, amelyeket el kellett volna intéznem, de amikre egyetlen gondolatot sem szántam.

Ebben a káoszban teltek a napjaim. És most nem a lelkemet uraló káoszról beszélek, hanem az elintézésre váró konkrét feladatokról, amelyekre nem bírtam rávenni magamat. Mindenre képtelen voltam azóta, hogy Marja meghalt.

Az ajtó előtt állva lemerevedtem. Lehet, hogy Ira meghallotta a zsanérok nyikorgását? A fürdőszobából kiszűrődött a vízcsobogás, úgyhogy be mertem surranni a lányom szobájába. Még a légzésemet is visszatartottam, mintha Ira a lélegzetvételemet is meghallhatná.

Ott álltam Ira szobájában, és gondolhatjátok, mennyire nem voltam büszke magamra. De ahogy már mondtam, csakis az ő javát akartam, bármennyire is nem úgy tűnt.

Ira vámpírként élte a napjait. Nappalra is behúzta a függönyeit. Odakint élénken süthetett a nap, ám a fekete sötétítőfüggöny a legerősebb napsugarat is kint tartotta. Kedvem lett volna elhúzni a függönyt, hadd áradjon a szobába legalább egy kevés nappali fény, de ezt persze nem tehettem, hiszen ezzel rögtön lebuknék. Ira nyomban rájött volna, hogy ott jártam.

A szoba sivár volt, akár egy börtöncella. Íróasztal, szék, könyvespolc, ugyanazok a kopottas bútorok, amelyek már Ira garzonlakásában is megvoltak, ahol azelőtt lakott, hogy összeköltöztünk. Egy megtépázott kartondoboz szolgált éjjeliszekrény gyanánt, tetején egy teáscsésze hagyott körkörös foltot. Még igazi ágya sem volt, a padlóra csupán egy matracot hajított le. A szobáját nem díszítette sem plakát, sem kép, sem különféle dekortárgyak, amelyek az itt lakó személyiségéről árulhattak volna el valamit.

Egyetlen kivételtől eltekintve.

A matrac felett egy kép függött.

Live Love Laugh

Sosem kérdeztem Irát, hogy miért pont ezt a képet tette ki. De annyira azért ismertem a lányomat, hogy tudtam, iróniával tekint a szövegre.

Live Love Laugh

Nem mondhattam volna, hogy Ira ezen elvek mentén élné az életét.

Sietősen hozzáláttam a küldetésemhez.

Borotvapengék. Ollók. Kések.

Minden reggel, amikor Ira felkelt és bement a fürdőszobába, én átnéztem a szobáját. Mértem az időt, és arra jutottam, hogy átlagosan hat-hét percet tölt a fürdőben. Halk fokozatra állítottam a konyhai főzőórát, és öt percre húztam fel. Peregtek a percek, én pedig átvizsgáltam a szobát. A kezemet végighúztam a padlón a vékony matrac alatt, próbáltam kitapogatni, van-e ott bármi. Az íróasztal fiókjait is átnéztem, ezeket Irával közösen festettük türkiz színűre, amikor ő még gyerek volt.

Felálltam a székre, és végigsimítottam a könyvespolc tetejét.

Semmi.

Nincs borotvapenge. Se olló. Se kés.

Ettől még nem hittem el, hogy Ira leállt volna a falcolással.

Vagy hogy már ne foglalkoztatná az öngyilkosság gondolata.

Négy éve már, hogy úgy döntöttünk, közös lakásba költözünk. Ira korábbi pszichológusát, Clarissa Virtanent, és annak férjét, Pekkát – vagy ahogy Ira hívja: a Pöcsfejet – elítélte a bíróság. Pöcsfej Clarissa segítségével rabolta el Irát, amikor a lányom tízéves volt, majd másodszor, tíz évvel később, még egyszer megtette ugyanezt.

Ira és én mindezek után arra gondoltunk, hogy majd mi gondoskodunk egymásról. Elmentem az Anonim Alkoholistákhoz, és leálltam az ivással, Ira pedig megpróbált túllépni az elszenvedett traumáin. Az, hogy együtt lakunk, nem kis csodálkozást váltott ki a környezetünkben, hiszen Ira már 24 éves volt, de ez engem cseppet sem érdekelt.

Csörgött a konyhai stopperóra. Hallottam, hogy Ira kijön a fürdőszobából, és belép a mosdóba. Odalopóztam a vécé ajtajához, és hallgatóztam. Vajon azért ment be, hogy hányjon? Az étkezési zavarokkal hadakozó lányom gyógyulófélben volt ugyan, de azért még mindig nem tudtam elhinni, hogy teljesen túl lenne rajta.

Fülemet a vécéajtóhoz tapasztottam, és megint rémes bűntudat lett úrrá rajtam. Miért nem vagyok képes bízni a lányomban, aki pedig mindent megtesz, hogy meggyógyuljon? De még jobban nyomasztott az, hogy messze nem én vagyok az egyetlen, aki bizalomhiánnyal küzd.

Ira még annyira sem bízott bennem, mint én benne.

A lányom biztosan nem tudta, de én rájöttem, hogy ő is át szokta kutatni az én szobámat, amikor nem vagyok otthon. A matracot. Az íróasztalt. A könyvespolcot. Ugyanazokat a helyeket kutatja át, mint amiket én az ő szobájában. Nem volt nehéz rájönnöm: Ira tudja, hogy hasonló célból vizsgálódom én is nála.

Csakhogy borotvapengék, ollók és kések helyett Ira nálam üvegeket keres.

Ira lehúzta a vécét, én pedig visszasiettem a konyhába.

Kását főztem, a lányom pedig gyanakodva méregette az elé tett ételt. Egy kanállal evett a tányér széléről, a középen levő vajdarabkát pedig gondosan kikerülte. Pontosan úgy tett, ahogy azt előre sejtettem.

Békésen telt a közös reggelink. Munkaadónk, a Helsinki Aviisi napilap – barátok között csak Heavi – jó ürügyet szolgáltatott, így nem kellett beszélgetnünk. Zörgött az újságpapír, ahogy egyet lapoztam. A következő héten kezdjük majd a munkát a szerkesztőségben: én nyári tudósítóként, Ira pedig gyakornokként. Biztos, hogy én vagyok az újság első olyan nyári tudósítója, akinek már évtizedes tapasztalata van a szakmában.

Megint azon gondolkoztam, hogyan lehetséges ennyire közel lenni olyan valakihez, akihez ugyanakkor semmilyen módon nem kapcsolódik az ember. Úgy éreztem, űrben lebegő asztronauták vagyunk, akik nem is tudnak egymás létezéséről. Vállon szerettem volna veregetni Irát, elmondani neki, mennyire fontos nekem, de a mi kapcsolatunkban ez teljesen elképzelhetetlen volt azóta, hogy a Pöcsfej mindent elrontott.

Meg tudtam volna elégedni ezekkel a pillanatokkal, amelyeket Irával kettesben töltöttem, sőt akár boldognak is éreztem volna magam, ha akkor tudom, hogy mit is fogunk nemsokára közösen átélni mi ketten.

De nem szeretnék ilyeneken gondolkozni.

Egy kicsit hadd időzzek el abban a pillanatban! Ira és én némán ülünk a konyhaasztalnál, és ő nagyon hiányzik nekem.

Egyikünk sem sejtette, hogy a sors még egyszer darabokra tépi majd az életünket.

{1} auteaur = szerző (francia)