A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Likvidált szerelem (A holtak arca 1.), 2021

Elrabolt jövő (A holtak arca 2.), 2021

A veszett kutya (javított kiadás), 2021

A falka (javított kiadás), 2022

A kalandor, 2022

Para Bellum, 2022

Migránsok (bővített kiadás), 2023

Copyright © Bihary Péter, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-25-6

Előszó

A regény fikció! A történetben szereplő összes személy és szituáció mind a képzelet szüleménye, semmi köze a valósághoz. A helyszínek részben valósak, de ez ne tévesszen meg senkit! Magyarország határain belül még hasonló eseményekre sem kerülhetett sor soha. A könyvben szereplő kisebbségeket érintő már-már rasszista utalások nem öncélúak, a szerző vagy a kiadó értékrendjétől távol állnak, a majd harminc évvel ezelőtti állapotokat festik le nagyon pontosan. A veszett kutya című regényem a Budapesten töltött szolgálatomról ad képet, A falka pedig a rendőrségnél eltöltött éveim utáni időszakba enged betekintést. Évekig szolgáltam azonban a Szentendrei Rendőrkapitányság állományában, és nem mehetek el szó nélkül az ott dolgozó bajtársaim érdemei mellett sem. Nem lenne korrekt, és nem is szeretnék, mert fiatal felnőttként az egy meghatározó időszak volt számomra. Igazán a vidéki, kisvárosi rendőrök érezték ott a végeken, hogy milyen is lehet a sokszor lenézett, elfelejtett rendőrök élete, pedig szakmailag képzettek voltak, és a legjobb tudásuk szerint szolgálták a hazájukat. Az események, a nevek és a szituációk kitaláltak, ezt nem győzöm hangsúlyozni! A valós tapasztalások csak a kellő ihletet adták a könyv megírásához.

Édesapámnak

Első fejezet

A párválasztási ceremónia, C’est La Vie

Szentendre

Budapesttől északra a Duna nyugati partján elterülő skanzenváros apró ablakos, ódon, mészfehér, piros cserepes házai a tavaszi napsütés ellenére is erőteljesen sugározták vissza a déli nap melegét. A macskaköves, sikátoros utcák felett délibábot képezve vibrált a forróság. A rendőrkapitányság modern épületében teljesen mindegy volt, hogy milyen évszak kínozta éppen a kollégákat. Egyvalami állandó az univerzumban. Valaki mindig sír, rinyál vagy ajvékol. Nyáron a meleg miatt, télen a hideg miatt, ha esik, azért, ha nem, azért. Mi, zsandárok, csingálók, vitéz vagy biztos urak, parasztok, köcsögök, kutyák – attól függően, hogy éppen kinek a nyelve hegyére kerültünk –, tettük a dolgunkat. Természetesen a normális nyüzsihez, kiabáláshoz, állandó telefoncsörgéshez hozzátartozott, hogy a kapitányság harmadik emeletén, mint általában, most is ült valaki a citromsárga színű, fehér fémkeretes műanyag széken, és a plafont bámulta. Túl nagy tere nem volt a mozgásra, mert a mindkét kezét a radiátorhoz fixáló patentbilincs erősen korlátozta személyi szabadságában. Jolika, aki Béla, mert több mint ötven viharos évvel ezelőtt ezen a csodálatos néven lett anyakönyvezve, már vagy egy órája vizslatta a feje körül keringő szárnyasfelhő-szerű glóriát, ami főként muslicákból és legyekből állt össze, és emberünk penetráns, mosdatlan, izzadt, döglötthal-szaga csalta őket oda. Néha beesett egy-egy éjszakai lepke, de azok igazából nem sok vizet zavartak. A hajában élő tetűkolónia hősünkhöz hasonlóan, érdeklődve nézte a szárnyas kavalkádot. Jolika, aki Béla, egyre hangosabban vette a levegőt, és a csuklója, amit a bilincs szépen kidörzsölt, erősen zsibbadni kezdett.

Egyszer már megpróbálta felhívni a figyelmet a kínjaira, de a combizma felé irányított meggyőző rúgással sikerült lecsendesítenem, ezáltal pedig a tudtára adnom, hogy az életminőségének ez a típusú erőteljes romlása számomra a teljesen leszarom kategóriába esik.

Igaz, nem túl humánus bilincselt emberbe belerúgni, sőt, a genfi egyezmény értelmében – amivel összhangban van a hatályos szolgálati szabályzatunk is – tilos, de hát Jolika a Pipacs utcai játszótéren maszturbálva hívta fel magára a figyelmet, nem kis riadalmat keltve a helyi ivaréretlen pujaállományban, így a humánus és legális részét nagylelkűen elengedtem az intézkedésnek.

A Pipacs téri szülők kétségbeesetten hívták a rendőrséget, mert legbelül a zsigereikben érezték, hogy gyermekeik egészséges szexuális fejlődését önnön örömszerző tevékenysége folytán nagyban korlátozza Jolika, aki Béla. Nem hiába érdemeltem ki a Doki becenevet, ugyanis órákra sikerült lecsendesítenem Jolikát, aki ugye Béla. Diszkrét, hanyag eleganciát tükröző, püspöklila cicanacija térdig volt letolva, a narancsfoltos, sportszelettől csíkos alsója pedig az elmúlt napok viharos kocsmázásainak nyomait hirdette. Hiába, no, a kannás-tablettás bornak látszó tárgy nem kegyelmez. Fosat, de keményen. A nyáron is babakék, fényes, pufi télikabátot viselő emberünk magas, szebb napokat is látott platform szandijából kikandikáló ásókás, őzbarna színű, gombás körmökkel megáldott lábujjai az általa fütyült magyar nóta ritmusára mozogtak. Akácos út, ha végigmegyek rajtad én… A nagyapám nótáját gyalázta ez a gyökér. Esküszöm, boldog voltam, amikor átváltott a Cimbalom a rózsám pinája című opusra. Nevezettet nem volt nehéz elfogni a személyleírás alapján, ilyen outfittben elég kevesen hakniztak Szentendre utcáin. A térdig letolt cicanaci amúgy is felért egy terrorcselekménnyel a jóízlés ellen, emellett a menekülésben is nagyban hátráltatta. Groteszk volt ahogy megpróbált elfutni a térdig tolt faszi(cica)naciban jobbra-balra himbálódzó pélóval. A tyúklépésben menekülés majdnem minden, elkövetőknek szánt kézikönyvből hiányzik. Szinte szégyelltem magam, annyira esélytelen volt velem szemben.

Várható volt, hogy nem tart örökké ez az idilli csendes állapot, amit a jól irányzott és parádésan kivitelezett combrúgásom okozott, viszont nyertem még jó fél órácskát, hogy megírjam a személyes szabadságot korlátozó nyomtatványt. De minden jónak vége szakad egyszer, mert meghallottam a drága hölgy vagy ki a picsa, kannásbortól, filter nélküli cigarettától és a HÉV végállomásán reggel vásárolt napindító rakétáktól recsegős mély baritonját.

– Mi a faszom lesz mán, főtörzs úr? Nem szokok átkozódni, de a rák egye ki a belét! Hogy a rohadás essen a májába, és a vizenyős kór vegyen telket a tüdejin! Mán fél napja itten vagyok éttelen meg szomjan. Halló!

– Nyugodtság van, Jolika. Nem kell mindjárt hátsó falit kapni egy kis helybe-topitól. Máskor napokig nem zabálsz, mégis milyen jól bírod, itt meg rögtön éhen akarsz halni, ha fél óránként nem szoptat meg valaki. Különben is, szokjad csak, mert ebből komoly guggolás lesz, és nem Kalocsán, a női sitkón – vigyorogtam teli pofával.

– Történjen mán valami! Hallgasson ki, vagy tudom is én!

– Hoztam vizet – tartottam elé egy piros, viseltes műanyag bögrét, amelyből az előállítottak szoktak inni. Igaz, szerintem a WHO központi baktérium- és víruslaborja komoly pénzt fizetett volna ezért a Szent Grálért, annyi kórokozó lehetett benne.

Használta a jó nép, de elmosni senki sem mosta el. Én sem. Mutassa meg nekem valaki a munkaköri leírásomban, hogy nekem kellett volna!

Viszont az emberségem, neveltetésem és ateista, de világlátott énem megkövetelte, hogy inni adjak egy szomjúhozónak. Jolika nagyot kortyolt a vízből, majd azzal a svunggal a zubbonyomra is köpte az egészet.

– Mi a bütykös faszom ez? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

– Csapvíz – válaszoltam a ruhámat törölgetve, és szendén, szűzies mosollyal az arcomon, halkan hozzátettem: – te köcsög.

– Csapvíz? Esküszöm, mint az állatok. Sör? Nincs?

– De, a kurva anyád. Csapra verek neked egy hordót mindjárt. Pilsenit vagy barnát akarsz? – kérdeztem eléggé fogyatkozó türelemmel.

– Mindegy – vetette hátra zsíros sörényét, mintha a cannes-i filmfesztivál vörös szőnyegén vonulna. Olyan eleganciával tette, hogy azt lehetetlen megtanulni. Erre születni kell, még ha ez a nemkívánatos esemény egy Lyukóbánya telepi cigányputriban történt is meg.

Éreztem, hogy ezt az esélyt elpuskázta. Magára hagytam a művésznőt, majd lerohantam az alagsorban lévő szekrényemhez, és gyorsan megmosakodtam. Ki tudhatja, ki vagy mi járt ennek a lénynek a szájában. Tiszta ingblúzt vettem, miközben arra gondoltam, hadd puhuljon még a szerencsétlen, így nem kapkodtam. Délután átkísérjük a BV-be, ott a pedomacikkal nem bánnak kesztyűs kézzel. Az összes fil-bácsi elvérzik. Vagyis az összes pedofil bácsi.

Néztem magam a tükörben, és elgondolkodtam a döntéseimen. Egy hónapja jöttem a kapitányságra, és a harmadik társamat fogyasztom. Pont tele volt a púpom a próbanyuggerekkel. Bármit is akartam csinálni, mindegyik leintett. „Nem kell itt pezsegni. Pár évem van a nyögdíjig, addig sem lelövetni, sem kirúgatni nem akarom magam. Vegyél vissza, kicsi rigó!” Bármilyen intézkedésbe akartam belefogni, minden esetben ez volt a válasz.

Vegyek vissza? Mi a fasz? Nekem ez az életem. Nyomni az ipart az utcán. Ez a meló maga a rock and roll, nem valami kibebaszott Lajcsi-féle ótvaros mulatós. Lassan kezdtem kifogyni a potencális járőrtársakból.

Néztem magam a tükörben. A húszas éveim végén járok. Magas vagyok, izmos, kopasz, fekete szakállal, világító zöld szemmel. Most váltam, tele vagyok élettel.

Szóval az a típus, akitől az anyák a lányaikat óvják, és ha kell, magukat is feláldozzák a jó ügy érdekében. Még ha akkorát is kell élvezniük ezért, hogy lerúgják a csillárt.

Amikor nagy ambíciókkal idejöttem, nem hittem, hogy pont egyik-másik kollégám béklyóz meg. Bő egy hónapja, amikor megállítottam a Mercim az endrei kapitányság csilli-villi épülete előtt, kiszálltam, és megigazítottam a két pisztolyom az övemen. Ez a mozdulat mindig adott egy nagy adag magabiztosságot.

Néztem az épületet, és igazi pesti zsaru módjára latolgattam az esélyeim. Lesz itt meló bőven. Hát ezért nem Rio de Pécel napfényes városát választottam. Szezonban itt megfordul pár millió turista. Az meg hát, a bűnözés melegágya. Felbaktattam a lépcsőn, a kapus, meglátva az igazolványom, csak intett, hogy mehetek. Imádtam ezt. Már gyermekkoromban is olyan különlegesnek képzeltem mindenkit, akinek rendőrigazolványa van. Minden ajtó kitárult előttük. Apámra is úgy néztem, mint egy Istenre, amikor a Kerepesin a Forradalmi Rendőri Ezred kapuján csak felmutatta a flekóját, és haladt tovább. Arra nem érdemes személy soha nem juthatott át ezeken a kapukon. Felbaktattam az elsőre, és bekopogtam a kapitány irodájába. Természetesen lepattantam a tíz per kilences bomba milf titkárnőről, de pár perc után fogadott. Nem azon a szinten voltam, hogy bármivel is megkínáljanak, így kezembe vettem a sorsom.

– Egy kávét kaphatnék esetleg, kedves? – kérdeztem a körmeit lázasan reszelő titkárnőtől.

– Egy Sambuka koktélt ne keverjek, barátom? Ül, nem szerepel, némán várakozik – jött a válasz foghegyről. Na bassza meg, kedves, mint egy fehér cápa!, futott át az agyamon.

Miután bemehettem, a nagycsillagos belefogott a mondandójába. Nagyon nem hatott meg, mert csak a hatalmas bajszára száradt kávéhabra tudtam figyelni. Bezzeg neki volt kávé. Bla-bla-bla… A lényeget már tudtam. Még hetekkel korábban találkoztam a közrendes vezetőnővel. Szigorú tekintetű, nálam talán tizenöt évvel idősebb, nagyon szép nő volt. Akkor még nem tudtam, hogy a legemberségesebb parancsnok is, aki alatt valaha szolgálhattam. Nem lehetett nem komolyan venni.

A parkettás vállapjával az asztala mögött ülve olyan kisugárzása volt, amit még a háborús tüzértisztek is megirigyelhettek volna. A kapitánynál tett látogatásomat már csak amolyan buzikáknak való pofavizitnek lehetett mondani.

Ahogy visszatértem az előállítóba, a papírokat leadtam az ügyeletes tisztnek, azaz az ÜTI-nek, majd, gondoltam, megpisiltetem a Jolánt. A harmadikon azonban már kész tények fogadtak, egy brutális, kanárisárgánál jóval erősebb tónusú tócsa képében. A mi Jolánunk nem szarozott, ránk zúdította a penetráns szagú aranyesőt. A tócsa kapott egy taksi nénit, Béla meg egy olyan über nagy tockost, hogy a két szeme úgy jojózott, mint a csigának a rajzfilmekben. A járőrkocsi jobb hátsó ülését morogva kibéleltem nejlonzsákokkal. Antival, a próbanyugdíjassal elvittük a művésznőt a gyűjtőbe, ahol az őrök már régi ismerősként köszöntötték.

Amikor végeztünk, a pomázi őrsre mentünk, mert az volt az egyik „kis ház”, amíg a kapitányság és a főkapitányság a nagy ház. Visegrád, Tahi, Pomáz rendőrőrsei voltak a végvárak, ahol a híg szarból kellett vég- vagy légvárat építeni.

Akkoriban még nem tolt a külföld olyan pénzeket, amiket a politikus nagyjaink ribancok pucér seggéről szívhattak volna fel finom, hófehér por formájában, akkoriban csak a hazai pénzek voltak. Azaz nem voltak. Éppen az őrsparancsnokkal beszéltem, hogy szeretnék egy új társat, mert a reumatikus problémáiról mantrázó Anti, aki a kocsiból is negyedóra alatt hajtogatja ki a megfáradt testét, nem igazán nyerte el a tetszésem. A fél órás huggyantásokról nem is beszélve. A két elődje sem volt jobb, én pedig dolgozni akarok, nem csak túlélni. És ekkor belépett Krisz. Magas, rommá gyúrt, kopasz, barna szemű, mindig vigyorgó faszi, igazi energiabomba. Ordasházi éppen kirakott az irodájából, mint macskát szarni, mert hogy ez nem a színművészeti főiskola drámatagozata, és főleg nem a kívánságműsor. Félrehívtam Kriszt, mert láttam benne potenciált, és nekiszegeztem a kérdést.

– Buzi-e vagy?

– Anyád! – röhögött.

– Akarsz fájtingolni, vagy te is csak a fizut várod a semmiért? – néztem a szemébe komolyan.

– Mesélek valamit, hülye gyerek, bár a füled sem áll jól. Hozzál a hűtőből söritalt, meg egy hamvedret, ha bagózol! Nem lesz rövid, kis csákó.

Kiültünk a rendőrőrs udvarán lévő wellnessrészlegbe, ami egy már-már hihetetlenül retkes flair asztal és négy szék képében hozta a járőrök fáradt testének a megváltást. Rágyújtottam az elmaradhatatlan Camelre, és felszisszentettem egy páncélos komlószörpöt. Na ja. Ohne cukker.

– Amikor ide kerültem, Ordasházi mutatta meg a területet – vágott a közepébe Krisz. – Láttam Csobánkán a nagy cigánytelepet, mondom, jó nagy rezervátum, de semmi baj, máshol is van bőven indián. Megoldom majd valahogy. Végül is van járőrkutyám, zajos, eszem-faszom viperám. Október közepén kezdtem, azonnal gyanús lett, amikor első napon sétáltam a Fő téren, és ott állt egy rendszám nélküli 1200-es tulipiros dzsukel Lada Drift, tele perui pánsípos, poncsós irokézzel.

Nem csináltam semmit, csak néztem a hülye vigyort a pofájukon, a kecsesen felmutatott középső ujjukat, és raktároztam az információkat. Úgy két hét múlva mentem a saját Zsigulimmal, mert ugye rendőrautó az nem volt, így sajátot használtam, mint más rendes körzeti meghízott. Haladok a cigánytelepen a Plandics tér felé, és láss csodát, mit látok! Jön az erdőből egy rendszám nélküli platós UAZ tele fával, benne egy raklapnyi halmozottan hátrányos helyzetű.

A sofőr meglátott, megfordult, majd tipli vissza az erdő felé! Na, nekem sem kellett több. Basztam egy visszakettő padlót a Zsigának, és utána irány az erdő! A fák között a földúton a keréknyomban hajtottam végre a kocsim halálos ítéletét, de vitt a vérem. Leszartam a járgányt, majd ráérek agyalni rajta, ha ezeket megfogtam. Az út mentén egy tisztáson meg akartam előzni, erre a brazil Kesjár rám húzta a kormányt.

– Na, hogy szopjál le egy kamion négert, ezért elfaszollak! – üvöltöttem át a lehúzott ablakon, de nem értem el a kívánt hatást, pedig ez az egy mondat pont kiváltotta a „törvény nevében álljon” meg hivatalos verzióját.

Bangó Senna megint meg akart firkálni, és majdnem egy fának basztam a Zsigám. Na, mondom, ennek fele sem tréfa, nem komálom a tört fehéret. Jó, elő a PA-t! Balkezes vagyok úgyis. Elkezdtem rá tüzelni, a gumira célozva. Közben vezettem, kettes padlógáz, a kocsi pattogott, mert már tiszta sár volt az út, fickándozott, mit a szar. Kicseszett hátsókerék-meghajtás. Majdnem el is akadtam. Kiment a hét skuló, tárat is cseréltem vezetés közben. Nem vagyok egy Starsky vagy egy Hutch, de keményen toltam. Egy bukkanónál aztán végleg elakadtam. Gyorsan megnéztem, maradt még három lőszer, meg itt a kutya is, hátha visszajönnek értetlenkedni. Csóri Zajosom azt sem tudta, melyik mancsával kapaszkodjon a hátsó ülésbe. Ültem a kocsiban, és hívtam Ordasházi őrsparancsnokot telefonon.

– Jelentkezem. Krisz vagyok! Gond van, főnök. Lőttem párat – vágtam a közepébe.

– Mennyi az a pár?

– Tizenegy.

– Az anyád picsáját, hülye gyerek! Ki a fasszal háborúztál? Ennyi lövéshez egy egész hadosztály kell.

– Fatolvajok.

– Úgy! Fatolvajok. És ezért kiirtjuk a fél Pilist? Eltaláltál valakit? – kérdezte.

– Nem hiszem. Fa volt a kocsin fülketetőig.

– Gratulálok. Az évszázad bűnügye. A kocsit eltaláltad?

– Nem tudom, lehet. – Szinte láttam magam előtt, ahogy a két remegő tenyerébe temeti gondterhelt arcát.

– Hol vagy most? – kérdezte sóhajtva.

– Itt, a Dögkút felé, valahol az erdőben elakadtam, tengelyig ül a Zsiguli a sárban.

– Szentkút felé? Jó, nyugodj meg! Nem biztos, hogy ez így túl jó. Kinek szóltál még?

– Senkinek.

– Jó, ez maradjon is így! Hívom a bűnügyi helyszínelőket, ők majd a Lada Nivával kihúznak. Utána menj be az őrsre, írj gyorsan egy jelentést, hogy meg akartad őket állítani, de csak ennyit! Ha bármi van, reggel tudjak valamit tolni a kapitány bajusza alá. Takarítsd ki a fegyvered, a Macinak van plusz lőszere a szekrényében, kérj tőle! Sok sör lesz, az ziher. Ha megvan, és mindennel végeztél, menj, légy szíves, haza, és ne lőj le senkit az úton!

– Na, úgy is lett. Otthon azért a nagy ijedtségre bedobtam pár felest Tia barátom leckéjéből. Ja, a házijából. Eltelt pár nap, megyek a járőrökkel Pomázon, amikor látom, hogy a HÉV-állomásnál a Faház kocsma fullon tele a csobánkai rezervátum bennszülötteivel. Én közben megtudtam, kik ültek az ominózus napon a szakadt UAZ fülkéjében. Láss csodát, ott is volt közülük két majompásztor! Széles mosollyal az arcomon odasasszéztam hozzájuk, és végtelenül udvariasan megkérdeztem tőlük:

– Hol van a Tibcsi? – Ő volt ugye a harmadik az önkéntes favágóegyletből. Összenézett a két gecihuszár, és már tolták is élesbe a retardot.

– Jaaaj, főnök, áldja meg magát meg a háza népét devla, hogy aranyba fürösszék a kedves feleségét! A Tibcsi otthon van, nagyon beteg. Olyan furán veszi a levegőt.

Hát, baszd meg, mondtam magamba. Na, ezt a faszt eltaláltam, és nem mer orvoshoz menni. Gyorsan kihordtam lábon egy hátsófali szívinfarktust. Levert a víz, az a jófajta ájulás előtti hideg veríték. Mondom, végem. Mert persze a cowboykodás után nagy volt a csend. Senki nem kérdezett, semmi nem történt, ment a lapítás ezerrel. Ezek a teknyővájók is sunyiztak, én is lapítottam, mint szar a gazban. A yardon sem volt semmi, mély kuss, ott sem volt érdeklődés a parancsnokok vagy a kapitány iránt. Ordasházi meg rutinosan, csendben kivárta, amíg elülnek a hullámok.

A hulla szó használata ebben a szövegkörnyezetben erősen kerülendő. Na, mondanom sem kell, kivoltam rendesen.

Már láttam magam előtt, ahogy a váci böriben számolgatom a padlón a fogaim, mert hát nem adom olcsón a seggem. Alig vártam a másnapot. Nem bírtam a véremmel. Fogtam a kutyát, és elvittem megsétáltatni. Hát, nem a Tibcsi ütött-kopott putrija felé vitt az utam?! Ott sertepertéltem, hátha meglátom a művész urat.

Még rendesen körül sem tudtam nézni, amikor megláttam a madarat az udvaron, éppen egy adag lopott fát vágott. Gondoltam, azt sem vette. Át is kiabáltam neki a kerítésen.

– Beteg vagy, Tibike?

– Jáj, csumidázom a kis micsodáját, főnök. Tüdőgyulladásom van. Vagy tüdőgümő vagy mi a szájba vert édesanyja. Nem vagyok én orvos.

– Oh, baszd meg! Húzzál el orvoshoz, mert ha TBC-s vagy, végigfertőzöd az egész cigánysort.

– Drága jáú gyógyszer tábornok úr, haljak meg! Gyorsan átmegy rajtam a brontoszauritisz. Meg ezeken a lepra se fog.

Egy évszázadnyi börtön hullott le a szívemről. Esküszöm, hallottam a koppanását. Na, várj csak, gondoltam. Erről értekezünk majd négyszemközt az erdőn, ha elkapom a faszod. Ennyi ideget nyeltem, mert ez a marha otthon vajákol, mivel fél orvoshoz menni.

Nem is kellett sokáig várnom. Egyik este Tibcsi barátom, kreol szellemként egy pislákoló zseblámpával félrészegen bolyong a faluban egyedül. Bár jobban visszagondolva az a fél sokkal inkább picsa részeget jelentett.

Én is egyedül voltam kint, csak Zajos volt velem. Oda is léptem hozzá.

– Jó estét! Személyi igazolványt!

– Móóó! Aztatat én nem hordok. De minek is adjak személyit? Ismeröl, nem? Gyááá! Mit kell itt csinyáni a picsádat? Nem csinyátam semmit. Csak azé, me cigány vagyok? Heee?

Bevallom, nem tetszett a hangnem. Versenyszerűen thai bokszoltam évekig. Az edzőm mindig azt mondta, Krisz, annyi a tisztelet, amennyit kiharcolsz magadnak. Hát gyorsan kifújtam szépen az orrát a bakancsom talpával. A következő pillanatban már lehajoltam hozzá, és szólongatva próbáltam visszacsalni ebbe a világba.

– Jó ember, keljen fel! Mit fetreng itt a földön? Ez közterület. Viselkedjen már! A kezét előbb emelte rám, mint ahogy a cigánynótákban megénekelt fekete bogár szemének langymeleg tekintetét rám vetette volna. Hiba volt.

Hirtelen nagy meglepetésemben levertem rajta a felgyülemlett ideget, az átvirrasztott éjszakákat, az erősen megfogyatkozott pálinkakészletemet. A végén ott helyben el is ismerte, csendesen vérezgetve, hogy ő vezetett, ő akart leszorítani az útról. A halott rendőr a jó rendőr idézeténél csak rárúgtam még egy altatót, és azonnal lehunyta két szemét a vén szemét.

Azért respektáltam, hogy volt vér a pucájában, bár ezt inkább a kannás bor mondatta vele. A precízen kivitelezett talajtorna végén a Kennedy-gyilkosságot is elismerte volna, ha arra kérdezek rá. Még Zajos is vett rajta pár fogást, de arra kényesen figyeltem, hogy nyoma ne maradjon.

– Szóval, így mutatkoztam én be a helyi erőknek. Most ismét felteheted a kérdést, hogy linkre kapom-e a fizetésem.

– Ok. Ezt akkor elengedem. A másik kérdésem, hogy nincs-e kedved velem nyomni az ipart. Beszélünk Ordasházival. Szerintem azonnal sztrókot kap, úgyhogy legyen a kezed ügyében a mobilod, mert nem kizárt, hogy kell majd a mentő. Ezen kellemesen elkuncogtunk, megittuk a maradék sört, és rátörtük az ajtót derék parancsnokunkra, aki nagy ijedtében még abba is belement, hogy összeültessen minket. Fogalma nem volt arról, milyen jövőt szántunk neki. Ha tudja, azonnal leszerel, vagy minket szereltet le pszichológiai alkalmatlansággal. C’est La Vie.

Második fejezet

Fővadász úr

Elköszöntem a többiektől, Krisz titokzatos vigyorgások közepette csak annyit mondott:

– Pihenj rá faszán a holnapra. Húsdaráló befigyel. – Csak biccentettem vigyorogva, és beültem az öreg, de makulátlan százhuszonhármasomba.

A rózsafa kormány ismerős érintése mindig boldogsággal töltött el. Beindítottam a motort, és betoltam a lejátszóba a Ganxsta Döglégy CD-jét. Nincs semmi jobb, mint egy ringyó, üvöltötte a négy hangszóró. Lehúztam az ablakot, kibasztam a könyököm, és irányba vettem a budakalászi kuplerájt. Ja. Kuplerájt. Valami hihetetlen oknál fogva ez volt a rendőrszálló. A tizenegyes úttól nem messze volt egy csodálatos családi ház, mögötte egy jóval nagyobb, de kevésbe csodálatos, emeletesbarakk-szerű építmény. Itt évekkel korábban bárcás hölgyek elégítették ki a nagyközönség természetes és természetellenes nemi vágyait. Folyt itt az élet, a pezsgő, a sperma és más testnedv éveken át, amikor is egy razzia során csúnyán bezáratta a karhatalom a helyet. Pedig mennyi boldog pásztor- és egyéb óra volt köszönhető ennek az intézménynek! A madám, Gyöngyike egy világi édes nő volt. Imádtam. Olyan vidám volt, hogy még a műintézmény bezárása sem vette el az életkedvét, és azonnal kiadta a helyet a rendőrség számára nőtlenszállónak. Ezt nevezem gyors reagálásnak. Ilyen éleslátást, problémamegoldó képességet életemben nem tapasztaltam. A jobb sorsra érdemes bűnüldözők átvették a stafétát a kurva néniktől, és egy kiadós fertőtlenítés után beköltöztek a kis alvázöblögető fürdőszobás garzonokba. A méretük egy-egy órás dugásra volt méretezve, így mondhatni, elég szűkösen voltunk. A bajt csak tetézte, hogy a lyukakat, amelyeket szobának neveztek, a sok jelentkező miatt kétszemélyessé és kétágyassá alakították. Na nem kell nagy hacacáréra, falbontásra, szobák összenyitására gondolni. Faszt. Bebasztak még egy schleim-zöld színű Gabi heverőt, aztán ennyi. Kész is a bővítés. Jómagam tizenhárom centivel lógtam csak le a százhetven centis fekvőfelületről. Keleti kényelem. Nem volt könnyű a válás után talpra állni. Minden reggel, amikor kinyitottam a szemem, az ébredés sokkja kapott el. Mindenem elveszítettem. A feleségem, az otthonom, a biztonságom. Nem mutattam, de nagyon megviselt.

Egy Flórián téri otthonból egy kibaszott kupleráj lepukkant pudvás geciszagú odvában ébredni, úgy, hogy az ingóságaimat is el kellett adnom, mert be sem fértek volna a szobába. A két sporttáskányi ruha és cipő kurvára elszomorított. Mondjuk, adott egy kis motivációt is. Pénzem volt, de nem dögivel, így el is kezdtem albit keresni, ami ezen a környéken nem volt egyszerű mutatvány. Szerencsére nagyon humánus nézetet képviseltek a kapitányságon. A lakótársak szinte soha nem voltak egyszerre a szobában. Amikor az egyik otthon volt, a másik mindig szolgált és védett. Így senki sem láthatta, ahogy reggel magzatpózban meztelenül sírdogálva agonizálok. Imádkoztunk, hogy ne legyen beteg a szobatárs. A hely mérete miatt igen intim közelségbe kerültünk egymással. Még fingani sem mertünk, ha mindketten otthon voltunk.

Ferike, a szobatársam szerencsére erősen kötődött a szüleihez és szülőfalujához, így amikor a kétnapos szabadját töltötte, nem volt rest hazamávozni Kabátfalva Alsóra. Én ennek szívből örültem, mert a hely alapfunkcióját tisztelve, addig is hordtam fel a csajokat. Ebből kerekedett is némi probléma. Bekanyarodtam a Mercivel a parkolóba, és elfoglaltam a bejárathoz legközelebbi helyet. Direkt stuffoltam ezzel az egyik kolléganőmet és a férjét. Ők voltak az első lakók, és úgy érezték, nekik jár az a talpalatnyi föld. Én először csak leszartam, de amikor több ízben kaptak el a folyosón, hogy a helyükön parkolok, elkezdtem űzni a ki ér haza előbb sportot. Világéletemben jószándékú gyerek voltam. Volt, hogy a Cora áruháztól versenyeztünk. Esélyt sem adtam nekik. Szegény farmotoros Škodájuknak kétszer forrt fel a hűtővize, mire vesztesként hazaértek, én meg gúnyos mosollyal a pofámon vonultam el előttük. Most is, amikor leállítottam a kocsit, visszanéztem rá, mert imádtam a króm csillogását. Azt mondják, ha nem nézel vissza a kocsidra a parkolóban, akkor az nem is a te autód. Hát, én nem tudtam betelni az öreg látványával. A kétszínű arany-ezüst BBS felnik, a csillogó hűtőrács… Néha úgy éreztem, visszakacsint rám a verda. Felmentem a szobámba, és láss csodát, az ajtó előtt egy váratlan vendég várt! Niki, a pomázi konditerem párductestű pultosa, aki előszeretettel masszírozta ki a vállamból a felgyülemlett feszültséget, miközben az elmaradhatatlan proteinshake-em iszogattam edzés után a bárpultnál.

– Szia! Nem voltál edzeni. Gondoltam, beteg vagy, hoztam húslevest. – Kikerekedett a szemem. Húslevest. Aha.

– De édes vagy! Nikike, nem vagyok beteg, csak berendeltek szoliba – válaszoltam, és éreztem a gatyámban, hogy valaki már sejti, mi lesz ennek a látogatásnak a vége.

– Behívsz? Most akkor nem eszed meg? – kérdezte félrefordított fejjel.

Végigmértem, és örömmel nyugtáztam a látványt: Kék-fehér, magas talpú Buffalo rémálom cipő, amit minden valamire való fiatal hordott, felette egy hófehér leggings, ami kiemelte fantasztikus alakját, és látni engedte hófehér csipketangáját. A két kerek dombocska rendesen befalta a szövetet, ami takarni hivatott volna a tökéletes popsiját. Még az apró pihe szőrszálak tüszői is jól kivehetőek voltak. Felül egy fekete-fehér toppot viselt és egy vékony fehér-sárga mezt. A fehér rész a toppon rafináltan pont a mellénél volt, így az ágaskodó bimbói éppen csak nem szúrták ki a szemem.

– Ne haragudj, csak elkalandoztam! Olyan gyönyörű vagy, hogy teljesen lefagytam.

– Majd a húsleves felmelegít – mosolygott.

– Ennél van százszor jobb ötletem.

– Éspedig? Én nem vagyok olyan lány – mosolygott a parfümfelhő közepéből.

– Nem is monda senki. Azaz mondtak ezt-azt a teremben, de az valóban nem volt közte, hogy könnyen kapható vagy.

– Na, és mit mondtak ezek a disznók? – kérdezte érdeklődve.

– Nincs jelentősége. Én szeretlek, Nikike, nagyon. Tőlem bármit is beszélhetnek a madarak – lódítottam.

– Na, de mégis!

– Hát jó. Szűzikének hívnak a hátad mögött. Egy gyenge vetkőzést sem tudnál úgy megcsinálni, hogy felálljon rád a dákó, olyan esetlen, nyeretlen kétéves vagy.

– A szemetek. Na, csak figyelj! Tegyél be valami zenét! – mondta dacosan.

Belül a kis rohadék énem már harsányan röhögött, mert a kutya sem mondta, hogy a menyecske esetlen. Blöfföltem, és betalált. Tolta volna mindenki, de szinte senkivel sem állt szóba. Barry White barátom CD-je becsúszott a lejátszóba, hátradőltem Ferike ágyán, és kezdetét vette a műsor. A csapott tetőn lévő ablakon félig lehúztam a sötétítőt, mert hát csak essen erre a félistennőre némi fény. Niki ledobta a mezét, és az andalító zenére vonagló mozgásba kezdett. A bumfordi cipő már az elején lekerült, majd szépen, kecsesen meghámozta magát. Nem tudtam betelni a látvánnyal. Alig húszéves, feszes, kisportolt teste akár egy divatlap vagy fitneszmagazin címlapján is szerepelhetett volna. A felém dobott hófehér csipketangát a tánc kezdete után majd tíz perccel kaptam el. Az orromhoz emeltem, és látványosan nagyot szippantottam belőle. Éreztem, hogy a saját tánca vagy a helyzet maga, rá is hatással volt, mert a tanga ott volt harmatos, ahol kellett.

Amikor meglátta, hogy hatalmasat szippantok az illatából, közelebb jött, és megcsókolt. Hosszan, érzékien. Hol az ajkam harapdálta, hol a nyelvét dugta mélyen a számba. Egy pillanatnyi lélegzetvételnél odasúgta:

– Szopjad! Imádom.

Úgy szoptam a nyelvét, mint egy látens homokos, de nem érdekelt. Már én is pokolian fel voltam tüzelve. Hanyatt lökött finoman, majd felállt a Gabi heverőre, és óvatosan az arcom fölé guggolt mezítelenül, még mindig lassan riszálva magát a zene ütemére. Izmos vádlija, szépen pedikűrözött lába még egy pillanatra elragadta a figyelmem, de hamarosan nem tudtam másra koncentrálni, mint az arcom előtt dudorodó, harmatos, rózsaszínű, borotvált puncijára. Csak a nyelvem hegyével érintettem meg, amibe teljes testében beleremegett, majd miután minden redőt feltérképeztem, falni kezdtem a szemérmét. Nikiből nem néztem ki, de sorozatélvező volt. Négyszer élvezett el, miközben kis adag nedvét, hol a számba, hol az arcomba spriccelte.

Teljesen felhúzott. Finoman irányítva mögé kerültem, ledobtam a ruháim, az ágyon négykézlábra segítettem, majd a lábát a számhoz húztam. Szétnyaltam a lábfejét, a lábujjai közét, a talpát, miközben a bal kezemmel a csiklóját ingereltem. Megint nem bírta tovább, sikítva élvezett. Elengedtem a lábát, ágaskodó farkam a puncijához igazítottam, és simogatni kezdtem vele. Ahogy megérezte, azonnal hátralökte a fenekét, és sikkantva szinte felnyársalta magát. Elképesztő tehetséggel mozgatta a fenekét. Megmarkoltam a csípőjét, és eszement tempót diktálva keféltem. Niki szinte önkívületi állapotban sikított. Még kétszer elélvezett. Én meg haraptam a szám szélét, mert nem akartam még elmenni. Ki akartam élvezni minden pillanatot. Niki az utolsó élvezésnél erőtlenül az ágyra omlott. Megfordítottam, az ágy elé térdeltem, a jobb középső ujjam becsúsztattam a puncijába. A szeméremdombja felé eső felső részt kezdtem vele masszírozni. Amikor megtaláltam, amit kerestem, nyalni kezdtem a csiklóját, és a kis barázdás pontot izgattam közben az ujjammal. Niki ekkor szinte elájult az orgazmustól. Abbahagytam az izgatását, de megfogta a kezem.

– Most te jössz! – mondta, de a szemében szinte őrületet láttam. Mintha nem ezen a világon lenne épp.

Hanyatt fektetett az ágyon, először finoman, majd egyre vadabbul kezdett szopni. Nem volt már az a szerény, jól nevelt kislány, inkább egy fehérmájú cápára hasonlított. A mutatóujjával a prosztatám kezdte izgatni belülről. Az ilyesmit csak tényleg ritkán, és a legprofibb szeretőktől kaphat az ember. A fenekénél magamra húztam, és a klasszikus hatvankilences formációban nyalni kezdtem ismét.

A jobb mutatóujjam a puncijába, a középső ujjam a fenekébe nyomtam, miután besíkosítottam őket a punci nedvének és a nyálnak elegyével. Nikit mintha az áram rázta volna, ahogy közben a punciját nyaltam.

A torka legmélyére engedte a farkam, és hagyta, hogy ott élvezzek el. Amikor érezte, hogy a csúcson túl vagyok, finoman tisztára nyalogatott, majd megfordult, és a mellkasomra tette a fejét. Átöleltem, megcsókoltam. Ekkor hallottuk meg a parkolási vetélytársam dörömbölését a falon.

– Itt emberek élnek, te baromállat! – üvöltött a kolléganőm férje.

– Irigy fasz! Nem zuhanyoznál egy szál hajszárítóban a kedvemért? – kiáltottam vissza, és ezen igen jót röhögtünk.

– Mi most akkor járunk? – kérdezte Nikike, aki ugyan nem volt a legélesebb kés a fiókban, de a jelen teljesítményével erősen kompenzált. Amúgy sem állt szándékomban újranősülni. Alig pár hete váltam el.

– Persze, hogy járunk. Szerintem ez elkerülhetetlen. Most hazaviszlek, ha gondolod.

– Jaj, nem kell. Kocsival jöttem. A kis Punto Cabrio az enyém. Tudod, az a piros.

El is felejtettem, milyen jól is állnak egymásnak. Lekísértem a kocsihoz, hosszan csókolóztunk, majd hazament. Ekkor még nem is gondoltam, hogy életem tavának nyugodt kis felszínén milyen fodrozódó hullámok keletkeznek a mai szeretkezés után.

Másnap reggel rövidet váltottam, mert így kerülhettem Krisz mellé. Reggel beautóztam a kis házba, és felvettem az nyolcvanötnullanullást. Ez a Škoda Forman maga volt a rémálmom. A hármas Golf éppen szervizben volt, és addig ezzel az özvegycsinálóval voltunk kint szoliban. A Škoda Favorit harmatgyenge motorja egy ocsmány kombi kasztniban. Igazi csajozós verda. Én vezettem, Krisz az anyóson vigyorgott bele a világba. Kora nyári reggel, a madarak csiviteltek, a felkelő nap sugarai ontották magukból a jókedvet. Döglégy magasröptű irodalmi dalszövegei csak fokozták a jókedvünket, egészen addig a pillanatig, amíg be nem ütött a gebasz.

– Pomáz húszas!

– Vételen!

– Azonnal vonuljatok be a nagy házba! A nagy csillagos látni akarja Dokit. Krisz! Szerintem köszönj el tőle! A bajusz őrjöng – röhögött Zsolti, az ügyeletes tiszt a rádióba.

– Mi a faszt csináltál tegnap óta? – nézett rám kérdőn Krisz.

– Eskü, semmit. Nikike volt nálam egy csibrik húslevessel. Mind a húsz ujját megnyaltam utána – vigyorogtam.

– Aha. Gondolom. Még ha csak az ujját – röhögött Krisz.

Beértünk a kapitányságra, leállítottam a csoda Škodát, és bementünk az épületbe. Krisz az ügyeletre vonult, én az első emeletre a kapitányhoz. A kialakuló rossz előérzetemet nem nagyon csillapítottaa kapus, aki éppen akkor kezdett kereszteket hányni, amikor meglátott.

– A bajusz remeg ezerrel. Készülj a halálra, gyermekem! – mondta, és majd megfulladt a visszatartott röhögéstől.

– Anyád! – mondtam csendesen, és már borítékoltam, hogy a pályafutásom ezen a kapitányságon véget is ért. Elég rövid ideig turnéztam ebben a csodás városban.

Amikor beléptem a kapitány előszobájába, az érinthetetlen, mindig fagyos titkárnő, Viola kerek szemmel meredt rám, mosolygott, majd egy huncut, cinkos kacsintással a kezembe csúsztatott egy cetlit.

– Csak a kocsiban nézheted meg, ha már elmentetek – súgta, és én kurvára nem értettem semmit az egészből. Egy hónapja még lekezelt, bekussoltatott, most meg az ajkát nyalogatja, mint egy tikkadt, tüzelő skót juhász, és olyan édes, hogy a fogam kirohad tőle. Ha lehet, még jobban beszartam.

Viola beszólt a bajusznak.

– A főtörzs úr megérkezett!

– Milyen főtörzs? Milyen úr? Küldje be azt a két lábon járó faszt! – hallottam a kagylóból, és az ajtón keresztül, mondhatni sztereóban a kapitány hangját, ahogy teli torokból üvölt.

Nem voltam egy beszari kis nímand, láttam én már Pesten kutyán gatyát, de mivel el sem tudtam képzelni, mi a picsával verhettem így ki a biztosítékot a Führernél, rendesen ráparáztam a dologra.

– Jelentkezem! – léptem be az irodába, ahol az asztal mögött, épp remegő kézzel egyik csikkről gyújtott új blázra a kapitány.

– Maga csak ne jelentkezgessen itt nekem! Mi a faszt csinál, jó ember? Reggel nyolcra jövök dolgozni, erre itt vár a falszomszédja a szállóról, meg a kurvára civil férje, és őrjöng, hogy azonnal rúgjam ki magát, vagy utaljak ki nekik egy szolgálati lakást, mert maga orgiákat rendez a szomszédban. Nem lehet magától aludni, ugyanis a nője sikít egész éjjel. Már napközben is képtelenek pihenni.

– Hogy micsoda? – kérdeztem, és a pánik helyett a feltörő röhögés érzése kezdett kialakulni a torkom kellős közepén.

– Mi az, hogy micsoda? Maga baszik az egészre? Nem figyel?

– Jelentem, figyelek! Csak tudja, nálam ez amolyan marketingfogás.

– Marketing micsoda?

– Marketingfogás. Óvatosan nyomom szex közben a csaj szemét, hogy üvöltsön, vagy szárazon török be a csokigyárba. Jó, nem dugom előtte homokba. Az azért durva lenne. Viszont üvölt az összes. Így aki hallja, azt gondolja, mekkora félisten kan vagyok.

Ennek gyorsan híre megy, főnök, és jönnek a kormolatlan önkéntesek – mutattam fel idiótán vigyorogva az összehajtott cetlit a zsebemből. Persze arról jótékonyan hallgattam, kitől vannak, mert hát ilyen esetekben nálam első a diszkréció, kérem szépen.

– Nem találok szavakat – sápadt el a kapitány.

– Nem késő tanulni, főnök. Higgye el, a panaszkodó vizsgálóasszony is átkopog majd az ajtón, és nem csak a falon, ha az ura elhanyagolja. – Igyekeztem hirtelen olyan komoly pofát vágni, amilyet csak bírtam.

– Még valami – temette az arcát a tenyerébe a kapitány. Látta, hogy ez a diskurzus itt meg is halt.

– Parancs! – vágtam rá katonásan.

– Ha borotválja a fénylő, kopasz, ám mérsékelten értelmes fejét, ne ütögesse a borotvát a csap porcelánjához, mert az is zavarja a főhadnagyasszonyt!

– Jelentem, értettem! Bár szerény véleményem szerint más itt a baj. Hamarabb fog kopogni a főhadnagyasszony, mint ahogyan azt eddig gondoltam.

– Na, húzzon innen kifelé a picsába! Még egy panasz, és legközelebb kivágom a szállóról – mondta a bajuszos, de már mintha egy halvány mosolyt fedeztem volna fel a szájkucsmája alatt. Egy parádésan kivitelezett hátraarc után elhagytam az irodát. Viola még dobott egy puszit, de nem álltam meg, mert éreztem, hogy kirobban belőlem a röhögés.

Miután kellemesen kiszórakoztam magam a kapitányi klotyón, még gyorsan megfogadtam, hogy ezért az elbaszott reggelért Violát a kapitányi íróasztalon kefélem félholtra. Amikor leértem az ügyeletre, a fél kapitányság már tűkön ülve várt. Felváltva kérdezgettek.

– Mi a fasz van, Doki?

– Mesélj már!

– Mi volt bent?

Direkt húztam az agyukat. Csak vigyorogtam, és annyit mondtam:

– Lackóval megkávéztunk. Ennyi.

Azzal a mozdulattal ott is hagytam a nagyérdeműt, és a kocsikulcsot felmutattam Krisztiánnak.

– Aki lemarad, itt marad – indultam a kocsihoz.

Krisz tátott szájjal nézte a profilom, ahogy vezettem.

– Baszod, tényleg kávézni hívott?

– Aha.

– Esküdj!

– Egy faszt! – tört elő belőlem a röhögés, majd elmeséltem neki a sztorit töviről hegyire.

– Itt mélyen legbelül, érzem benned a köcsögöt – próbálta feldolgozni a hallottakat, és innen fogva együtt röhögtünk. Az ilyen történetek a legjobbak. Még csak ki sem kell színezni őket, hogy egy sörözésnél mindent vigyenek.

Az OMV-kút előtt jobbra kanyarodtam, és Pomáz napfényes, bár enyhén pszichotikus városa felé vettem az irányt, már ha egy város egyáltalán lehet pszichotikus. Igazi kicseszett szociopata falva, tele ütődöttel, és a Kiskovácsi elmegyógyintézetből olykor lelépő ápoltak sem igazán javítják az arányt. Dög darálja a tutit a kazettáról, a nap magasan az égen, a kocsi ablakai leszaggatva, az ingblúzom átizzadva, hajtok az összekötő úton a város felé, amikor a mező közepén megcsillan valami. Kis zöld traktor, amit már akkor is láttam, amikor idefelé jöttünk. Lassítottam, és lehúzódtam a padkára. Elővettem a saját távcsövem, mert a cégesből már valamelyik értelmiségi kilopta a lencséket. Átadáskor darabra pontosan megvolt minden, de a lencsék már valakinél rég otthon figyeltek. Hogy mi a fasznak kellett neki? Talán hangyákat éget velük unalmában? Távolba látó kis Bushnellem hirtelen felugrott a szememre, és látom ám, hogy az emberünk egy távcsöves puskával céloz. A traktor előtt talán harminc méterre néhány őz legelt, pihent. A traktort megszokhatták, mert jól láthatóan nem féltek tőle, tették azt, amit általában az őzeknek kell. Tököm sem tudja, mi az, mert nem vagyok őzológus. Emberünk olyannyira koncentrált, hogy nem vette észre a csíkost. A következő pillanatban halk kis pukkanás, az egyik őz eldől, a többi megugrik, és hatalmas szökkenésekkel elrohan. Én letettem a távcsövet, de még láttam a meglőtt őzbak haláltusáját. Tűzbe rogyott. Lassan, hátulról közelítettem meg a traktort. Krisz is végignézte a történéseket, bár távcső híján én pontosabb infókkal rendelkeztem.

– Kispuskának néztem. Távcsövesnek. Ha a 0.22-es úgy talál el, a beleiden fog mandinerezni a skuló. Rusnya egy halál. Basszunk csőre, és ha kell, mi lőjünk először! Ez tuti, hogy rabsic.

– Hát az én szerveimen ugyan nem fog pattogni egy golyó sem, az tuti! Enyém a jobb oldal. Beszélj vele, én meg kimegyek oldalra a búzába! – mondta Krisz. Jó volt látni, hogy az első szolgálatunkon, vagy ahogy mi mondtuk, szolinkon mennyire gördülékenyen megértjük egymást.

A traktor szerencsére eltakarta a csíkost, így mögötte megálltam, kiszálltunk, és én a traktor fedezékében, Krisz leguggolva a búzában háromszöget alkotva a gyökérrel, egyre közelítettünk. Szívfacsaró volt hallani, ahogy az őz sírt. Mint egy embernek, olyan volt a hangja. A rabsic közben már leugrott a traktorról, minket észre sem vett, egy hatalmas bajonettel leszúrta a bakot. Amikor a közvetlen közelébe értünk, már zsigerelte.

Az őz felvágott hasából a kihúzott belei, belső szervei hatalmas vértócsa közepén feküdtek az állat teteme mellett. A puska az őzre volt feltámasztva, csővel az ég felé.

– Rendőrség! Ne mozdulj! Eszedbe ne jusson a puska felé nyúlni! – kiáltottam. Persze ebből ez a köcsög annyit hallott ki, hogy bla-bla-bla, gyorsan kapd fel a puskát.

Amikor a keze a fegyverhez ért, belelőttem az őzbe. Pont a fószer mellett süvített el a golyó. Vér csapott a friss tetemből az arcába, és a meglepetéstől azonnal seggre ült. Pont bele a hatalmas, alvadó vértócsába. A búza zöldes-sárgás, szőke színe egy hónappal aratás előtt éles kontrasztot alkotott a kiontott vérrel.

– Megmondtam, hogy ne nyúlj a fegyverhez, te gyökér! – üvöltöttem.

– Dobd el a kést! – hallottam Krisz hangját jobbról. – Az ürgepásztor jobbnak látta engedelmeskedni. Rárohantam, és egy picikét fejbe rúgtam, csak a nyomaték kedvéért, majd a hátára térdelve megbilincseltem. Krisz is rúgott rajta egy szabadot, mert rend a lelke mindennek.

– Megmondta, hogy ne nyúlj a puskához, a kurva anyád! Nem?

Emberünk jobbnak látta, ha nem válaszol. Bár bólogatott bőszen. Engedély nincs, a fegyverszámot kiköszörülték, a lőszer lenyomozhatatlan, szóval bingó. Beszóltam az ügyeletre, ahonnan kiküldték a helyszínelőt és a vadásztársaság képviselőjét, aki a lőtt bakot elvitte. Az elfogott madarat az Opel Campo platóján vittük az előállítóba, de előtte a kapitányság udvarán kapott a slaggal némi vizet, mert minden csatakos volt a vértől. A fegyvert leadtuk, a papírokat megírtuk, és irányba vettük megint Pomázt. Az emberünkről közben kiderült, hogy méteres priusza van. Igazi fehérgalléros bűnöző. Súlyos testi sértés, lopás, lőfegyverrel, lőszerrel visszaélés, garázdaság… Az agglomeráció sajnos ilyen. Régen kitiltották Budapest határain belülről a bűnöző elemeket. Ezek nagyrészt a környező városokban és falvakban telepedtek le, innen jártak portyázni a fővárosba.

Az úton úgy vigyorogtunk, mint akik hatost dobtak. Az első közös szolink, ha lehet ezt mondani, parádésan alakult. Lassan el is érkeztünk a végéhez, és megbeszéltük, hogy a faluvégi Janika Pizzériában ünnepeljük meg a király kezdést. Előtte még igazoltatni akartunk a HÉV-állomáson pár tizenéves kis búzát, aki ott bandázott. Amikor megálltam az interceptorral, úgy elrohantak a kibaszott Buffalo ortopéd cipőikben, hogy a füstjüket láttuk csak. A síneken át estek-keltek, ahogy rohantak az ipartelep felé húzódó erdőbe.

– Zajost rájuk küldjem? – kérdezte Krisz, és a csomagtartó felé ugrott.

– Faszom, mára ennyi elég. Inkább nézzük meg, mit dobáltak el! – válaszoltam.

Szépen elsétáltunk a nyomukon, és felszedtük a szajrét. Négy kis tasak. Két adag zöld, két adag koksz, legalábbis első ránézésre.

– Mi a faszt csináljunk? Leírjuk? – kérdezte Krisz.

– Faszt. Einstand. Jó lesz még valamire. Kussolunk róla. Igyekezzünk, mert kiszáradtam!

Visszatértünk az őrsre, átvedlettünk civilbe, és irányba vettük a Janizzériát, ahol Ordasházi is csatlakozott hozzánk, miután kivizsgálta a figyelmeztető lövésem, amit szabályszerűnek ítélt meg, és pótolta a lőszerem. Kényesen ügyelt a három lépés távolság megtartására. Bár néha ránk nézett az asztal túlsó oldaláról, és teli szájjal csak annyit mondott:

– Kibaszott cowboyok. Kibaszott cowboyok.

Én még megeresztettem egy hívást, majd elköszöntem, mert este volt egy kis elintézni valóm a Nikike vaginoltárán.