Fordította
Weisz Böbe

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

E L James: The Missus

Bloom Books, 2023

Copyright © 2023 by Erika James Ltd

Hungarian translation © 2023 Weisz Böbe

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Erika Mitchell and Brittany Vibbert/Sourcebooks

Borítókép © Erika Mitchell

A könyvben szereplő nevek, karakterek, helyszínek és események mind a szerzői kreativitás eredményei. Bármilyen egyezés vagy hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel, vállalatokkal, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

ISBN 978-963-604-362-9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

A borítót az eredeti alapján készítette Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Szeretettel D-nek

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Első fejezet

Lépteim visszhangot vernek a kemény, tükröződő padlón, hunyorgok a neoncsövek kegyetlen fényében.

– Erre. – A balesetis doktornő megáll, és beterel egy hűvös, komor helyiségbe, a kórház halottasházába.

Az asztalon a lepedő alatt a bátyám összetört, élettelen teste.

A döbbenet a földrengés erejével ráz meg, elszorul a torkom, és az utolsó csepp oxigén is kipréselődik a tüdőmből. Erre semmi sem tudott volna felkészíteni.

Kit, a bátyám.

A kősziklám.

Kit, Trevethick tizenkettedik grófja.

Halott.

– Igen. Ő az, felismerem. – A szám mintha vattával lenne kitömve.

– Köszönöm, Lord Trevethick – suttogja a doktornő.

A fenébe! Ez már én vagyok!

Lenézek Kitre.

Csak épp ez nem ő. Én fekszem az asztalon – tele zúzódásokkal, összetörve, hidegen… holtan.

Én? Hogyan?

Fekvő helyzetből figyelem, ahogy Kit lehajol, és megcsókolja a homlokomat.

– Viszlát, te anyaszomorító – mondja rekedten, elszorult torokkal, a sírás határán. – Menni fog. Erre születtél. – A mosolya féloldalas, őszinte mosoly, amelyet azokra a ritka pillanatokra tartogatott, amikor elcseszett valamit.

Kit! Ne! Ez valami tévedés.

Várj!

– Menni fog, Tartalékos – mondja. – Te vagy a szerencsés tizenhármas. – A mosolya elillan, ő pedig eltűnik. Ismét lenézek rá, miközben alszik. Kivéve, hogy összezúzott teste ellentmond ennek – nem alszik… meghalt.

Nem! Kit! Nem! A szavak a torkomra forrnak a bánattól.

Nem! Nem!

Felébredek. Vadul kalapál a szívem.

Hol vagyok?

Csak egy töredék másodperc kell, hogy betájoljam magam. A szemem lassan hozzászokik a félhomályhoz. Alessia mellettem fekszik összekucorodva, a feje a mellkasomon, a tenyere a hasamon. Mély, tisztító lélegzetet veszek, a rémületem szertefoszlik, mint a dagály nélküli tenger habja.

Kukësben vagyok, Észak-Albániában, Alessia szüleinek házában, és a tó túloldalán a hajnal már rózsásra színezi az eget.

Alessia itt van. Velem. Biztonságban, és mélyen alszik. Óvatosan a vállára teszem a kezemet, belecsókolok a hajába, és beszívom az illatát. Enyhén balzsamos levendula- és rózsaillatú, és az én édes, drága kedvesem megnyugtatja, de fel is korbácsolja az érzékeimet.

Feléled a testem; forró vágy áramlik az ágyékomba.

Kívánom. Már megint.

Ez új – ez a késztetés, de belém égett, a részemmé vált, és fokozódik, amikor Alessiával vagyok. Annyira kívánatos és bájos, hogy úgy vágyakozom utána, mint valami függő. De ellenállok a kísértésnek, és nem ébresztem fel – megjárta a poklok poklát.

Megint.

Bassza meg!

Önuralmat erőltetek magamra, és lehunyom a szemem, ahogy a haragom és a megbánás megint a felszínre tör. Hagytam, hogy Alessia kicsusszanjon a kezem közül. Hagytam, hogy az az erőszakos seggfej, a „jegyese” elrabolja. Nem is akarom tudni, min ment keresztül Alessia, de a testén lévő vágások és zúzódások magukért beszélnek.

Soha többé nem hagyom, hogy ez megtörténjen.

Hála az égnek, most biztonságban van.

Hagyd aludni!

Gyengéden játszom egy hajfürtjével, és csodálom, milyen puha. A számhoz emelem, és végighúzom az ajkamon, gyengéd csókot lehelve rá.

Szerelmem. Az én gyönyörű, bátor kedvesem.

Oly sok mindenen ment keresztül oly rövid idő alatt: embercsempészet, hajléktalanság, aztán nagy nehezen talált fizetett munkát… és belém szeretett.

Az én édes bejárónőm.

Akit hamarosan oltár elé vezetek.

Megint lehunyom a szemem, a teste melegét keresve közelebb húzódom hozzá, és elszundítok.

Hirtelen ébredek valami… külső inger miatt.

Mi volt ez?

Jóval később van már – a szoba sokkal világosabb.

– Alessia!

Az anyja hívja.

A fenébe! Elaludtunk!

– Alessia! Ébredj! Anyukád hív. – Megcsókolom a homlokát, de ő csak morog, amikor kibontakozom az öleléséből, és felülök. – Alessia! Ne már! Ha apád itt talál minket, mindkettőnket lelő.

Eszembe jut az apja és a puskája, amint tegnap este ott állt előttünk magából kikelve.

Feleségül fogja venni a lányomat.

Az anyja megint kiált, ekkor Alessia kinyitja a szemét, és nagyokat pislog. Felnéz rám, a haja kócos, a tekintete álomittas, de izgató, és rám villantja ragyogó mosolyát. Egy pillanatra el is feledkezem az apja fenyegetőzéséről, ahogy az ujja a puska ravaszán remegett.

– Jó reggelt, szépségem! – Megsimogatom az arcát, elkerülve a horzsolást, amely még mindig ott éktelenkedik. Lehunyja a szemét, és belesimul az érintésembe. – Az anyukád hív.

Felpattan a szeme, a mosolya elillan, rémület veszi át a helyét. Elkerekedett szemmel ül fel, nem visel mást, csak a kis aranykeresztet.

– O Zot! O Zot!

– Igen. O Zot!

– A hálóingem!

Halk, de szapora zörgetés hallatszik az ajtó felől.

– Alessia! – sziszegi Mrs. Demachi.

– A francba! Bújj el! Muszáj kinyitnom.

Vadul dobol a szívem.

Alessia kiugrik az ágyból, csupa meztelenség és báj, miközben én felpattanok, és belebújok a farmeromba. Őszintén szólva legszívesebben nevetnék – mintha valami röhejes brit bohózatban lennénk. Őrület… Mindketten felnőttek vagyunk, és hamarosan összeházasodunk. Lopva Alessiára nézek, aki épp gótikus hálóingével viaskodik. Az ajtóhoz megyek, résnyire nyitom, és úgy teszek, mintha most ébredtem volna. Az anyja áll a küszöbön.

– Jó reggelt, Mrs. Demachi.

– Jó reggelt, Maxim gróf. Alessia? – kérdezi.

– Megint eltűnt? – Próbálok aggodalmas képet vágni.

– Nincs az ágyában.

Alessia mezítláb odajön hozzám a hideg kőpadlón, átkarolja a derekamat, és kiles mellettem.

– Mama, itt vagyok – suttogja angolul, gondolom, a kedvemért.

A rohadt életbe!

Lebuktunk. Ezentúl a leendő anyósom hazugnak tart. Bocsánatkérőn megvonom a vállam. Shpresa rosszallóan néz rám, a derű legapróbb jele nélkül.

A francba!

– Alessia! – sziszegi, és idegesen elnéz a válla felett.

– Po të gjeti yt atë këtu!

– E di. E di – feleli Alessia, és a komor tekintetemre válaszul édes, bűnbánó pillantást vet rám, majd lábujjhegyre emelkedve illedelmes csókot nyom az ajkamra. Viktoriánus hálóingében kicsusszan az ajtón, és perzselő tekintettel néz vissza rám a válla fölött, majd elindul az anyja után a lépcsőn felfelé. Megbocsátom neki, amiért leleplezte a hazugságomat az anyja előtt, és csak állok az ajtóban, és hallgatom, ahogy albánul sutyorognak. Az apját nem hallom.

Azt hiszem, megúsztuk.

Nos, az apja azt mondta, Alessia most már az én problémám. A fejemet csóválom, és becsukom az ajtót. Dühít a gondolat. Alessia nem a problémám, az istenit! Ennek a nőnek megvan a magához való esze. Mégis hogy gondolhat ilyet az apja? Ez felcseszi az agyam. Kulturális szempontból az apja és én szöges ellentétei vagyunk egymásnak, és bármennyire szeretnék is tisztelettel fordulni felé, át kéne már vonszolnia magát a huszonegyedik századba. Nyilvánvaló, miért tart tőle Alessia. Amikor Cornwallban voltunk, burkoltan utalt is a férfi lobbanékony természetére. Akkor azt mondta, hogy az apja nem hiányzik neki – csak az anyja.

A fenébe is! Minél hamarabb tűnünk el innen, annál jobb.

Mennyi időbe telik összeházasodni?

Talán le kellene lépnünk.

Szöktessem meg?

Meghúzhatnánk magunkat a tiranai Plaza Hotelban, míg az új útlevelére várunk, és együtt fedezhetnénk fel a főváros szépségeit. Különben is, mennyit kell várni, mire megkapjuk az útlevelet? Elég hosszú időt ahhoz, hogy az apja utánunk jöjjön a puskájával? Nem tudom, és valamiért azt hiszem, Alessiának nem tetszene az ötlet. De ez az összevissza lopakodás, mintha gyerekek volnánk – ez kész őrület. Mintha több évszázadot visszautaztunk volna az időben, és nem vagyok benne biztos, hogy ezt sokáig tudnám tűrni.

Megnézem, mennyi az idő, de még korán van, ezért ledobom a farmerom, és visszafekszem. Miközben a mennyezetet bámulom, és az elmúlt napokon töprengek, a legutóbbi álmom tolakszik vissza a tudatomba.

Mi a fenéről szólt az az álom?

Kitről?

Helyesli, hogy én örököljem a grófi címet.

Erről szólna?

Vajon helyeselné az átgondolatlan lánykérést és ezt a sietős esküvőt?

Nem, nem hiszem. Talán ezt jelentette. Most, hogy belegondolok… abban sem vagyok biztos, hogy a családomból bárki is helyeselné. Lehunyom a szemem, elképzelem, hogyan reagálna anyám a hírre. Talán örülni fog, hogy megnősülök… végre-valahára.

Nem. Dühös lesz. Tudom jól.

Talán az álmom azt jelentette, hogy Kit a szolidaritását fejezné ki.

Lehetséges…

Igen.

Erről szólt az álom.

Az anyja mérges, és Alessia nem tudja, mit mondhatna,
amivel megbékíthetné.

– Mégis mit képzeltél, mit művelsz? – mordul fel Shpresa.

Alessia válaszul csak felvonja a szemöldökét.

– Alessia! – csattan fel Shpresa, mert pontosan tudja, mire céloz a lánya. – Az, hogy ez a férfi már belekóstolt a cseresznyédbe, még nem jelenti azt, hogy nem kell várnod az esküvődig!

Mama!

– Ha az apád rajtakap! – Nagyot sóhajt. – Azt hiszem, elment valahová, talán épp téged keres. Valószínűleg szívrohamot kapna, ha megtudná, mit műveltél. – Ingerülten cöcög, miközben elindulnak a folyosón, de az arca ellágyul, amikor belépnek a nappaliba. – Feltételezem, már úgyis állapotos vagy, szóval… – Lemondóan megvonja a vállát.

Alessia arcát elönti a pír. Vajon el kellene mondania az anyjának, hogy ez hazugság volt?

– Szóval a jóképű grófod… jó formában van. – Shpresa cinkos mosollyal méregeti a lányát.

– Mama! – kiált fel Alessia.

– Tetoválása van.

– Igen, az a családi címerük.

– Értem – mondja az anyja neheztelve, és összeszorítja a száját.

Alessia vállat von. Neki tetszik az a tetoválás.

Az anyja elmosolyodik.

– Jó hozzád… az ágyban?

– Mama! – Alessia hangja több oktávot emelkedik a döbbenettől.

– Az fontos. Azt szeretném, ha boldog lennél, és neked is boldoggá kell tenned őt. És nemsokára megérkezik a gyerek, és akkor, nos… – Az anyja nagyot fúj, a csalódottsága hullámokban árad belőle. Alessia értetlenül bámul vissza rá.

Mit is mondhatna? Azt, hogy hazudott a szüleinek?

És az anyjával ez történt, miután Alessia megszületett?

Gondolni sem akar erre. Különben is túl korán van még ahhoz, hogy ilyesmiről beszélgessenek.

– Szerintem boldog – mondja végül.

– Jó. Később még beszélgethetünk erről.

– Később sem akarok erről beszélni – vág vissza Alessia halálra váltan.

– Nincsenek kérdéseid?

Alessia elsápad a gondolatra.

– Nincsenek!

– Feltételezem, ezzel egy kicsit elkéstünk. De ha kérdésed lenne, az apád és én…

– Mama! Hagyd abba! – Alessia a fülére tapasztja a kezét. – Nem akarom tudni.

Az anyja kedvesen felnevet.

– Úgy örülök, hogy visszakaptalak, szívem! Nagyon hiányoztál. – A nevetése elhal, a szeme összeszűkül, az arckifejezése megváltozik: elkomolyodik. – Egész éjjel forgolódtam az ágyban. Azon járt az eszem, milyen következményei lehetnek annak, amit Lord Maxim mondott. Nem tudtam elaludni az aggodalomtól – megbicsaklik a hangja.

– Mi az, mama?

Shpresa mély lélegzetet vesz, mintha különösen felkavarót készülne mondani.

– Mondott valamit a szexkereskedőkről.

Alessia levegő után kap.

– Ó, mama, rengeteg mesélnivalóm van, de előbb lezuhanyozom.

Az anyja a karjába zárja.

– Szívem édes gyermeke – súgja a fülébe. – Úgy örülök, hogy itthon vagy. És épen, egészségesen.

– Én is, mama. És nincs többé Anatoli.

Shpresa bólint.

– És a vőlegényed… erőszakos természetű?

– Nem. Nem, dehogy. Épp ellenkezőleg.

Az anyja arca felderül.

– Amikor róla beszélsz, úgy ragyog a szemed, mint a legfényesebb nap. – Megfogja a lánya kezét, felvonja a szemöldökét, és megcsodálja a gyönyörű jegygyűrűt. – A pénze mellett ízlése is van.

Alessia bólint, és az ujján tündöklő gyémántot nézegeti.

Ez a mesés gyűrű már az övé.

Alig tudja elhinni.

– Menj, zuhanyozz le! Készítek reggelit, és főzök egy finom kávét.

Alessia a zuhany alatt áll a családi fürdőszobában, és élvezi a forró vizet. Nem folyik olyan gyorsan, mint a cornwalli tusolóé, de jólesik a meleg vízsugár alatt tisztára sikálni a bőrét. Ez az első alkalom, hogy nyugodtan átgondolhatja, mi minden történt az utóbbi napokban.

Anatoli. Az elrablása. A hosszú út ide. A férfi kegyetlensége.

Megborzong. A férfi eltűnt az életéből, és ezért Alessia hálás.

És ami a legjobb: szeretettel fogadták itthon; még az apja is bevallotta, hogy hiányzott neki.

Alessia lehunyja a szemét, miközben vadul beledörgöli a sampont a hajába, és próbálja enyhíteni a bűntudatát. Hazudott a szüleinek, és a hamissága tüskeként fúródik a lelkiismeretébe.

Nem terhes, de elmondja nekik az igazat?

Mit szólna az apja, ha megtudná? Mit tenne?

Arcát a zuhanyrózsa felé fordítja, és hagyja, hogy a víz tisztára mossa.

És persze ott van Maxim.

Elmosolyodik a vízsugár alatt. A férfi átszelte a kontinenst, hogy megkeresse, és gyűrűt is hozott, hogy megkérje a kezét. Ez jóval több, mint amiről valaha is álmodhatott volna, amiben reménykedhetett volna. Most viszont ki kell derítenie, mit gondol valójában Maxim a ráerőltetett albán menyegzőről.

Az éjjel nem tiltakozott.

De bárcsak az apja engedékenyebb lett volna!

Alessia boldogabb lenne Londonban, és attól fél, hogy Maxim is ugyanígy érez majd. Mennyi időbe telik, mire elunja magát Kukësben? Egészen másfajta élethez szokott, és itt nem sok szórakozásra nyílik lehetősége. Talán meg kéne szökniük Kukësből. Angliában is összeházasodhatnak.

Vajon Maxim fontolóra venné ezt az ötletet? Alessia leöblíti a haját, és megdermed.

Nem. Mama!

Alessia nem hagyhatja itt az anyját az apja kénye-kedvének kiszolgáltatva. Magával kell vinnie. Megtehetné? Vajon Maxim ellenezné? Végül is Shpresa folyékonyan beszél angolul. Az ő anyja, Alessia imádott Virginia nagymamája, angol volt. Biztosan vannak rokonai Angliában. Alessia nem tudja. A nagyi sosem beszélt az angol rokonságról, mert ellenezték, hogy hozzámenjen egy albán férfihoz.

Vajon ugyanez lesz a helyzet Maxim családjával is?

Ők is ellenezni fogják?

Borzongás fut végig a gerincén. Maxim feleségül veszi a bejárónőjét, egy nincstelen külföldit. Persze hogy nem fogják jó szemmel nézni. Alessia elkeseredik.

Mégis mit tehetne?

Talán mégsem kellene addig összeházasodniuk, míg nem találkozik Maxim családjával, és kiderül, elfogadják-e vagy sem, mert a szíve mélyén… szeretné megkapni az áldásukat.

De előbb meg kell küzdenie az apjával és az elvárásaival, és az apja makacs, temperamentumos, büszke férfi. Azt mondta, egy héten belül meg kell lennie az esküvőnek.

Egyáltalán megoldható?

Ledörgöli az arcát. Annyi mindent át kell még gondolni, annyi a tennivaló!

Amikor Alessia belép a konyhába, az anyja felnéz rá a tésztadagasztásból, és szemügyre veszi.

– Másképp nézel ki – jegyzi meg, és félreteszi a tésztát kelni.

– A ruha miatt? – Alessia megpördül. Szoknyát, topot és kardigánt visel abból a kollekcióból, amelyet Maxim vett neki Padstow-ban.

– Igen, lehet. De sokkal világlátottabbnak hatsz. – Az anyja odalép a mosogatóhoz, hogy megmossa a kezét.

– Az is lettem – feleli Alessia halkan. Átcsempészték Európán, hajléktalan volt, a világ egyik legnyüzsgőbb városában lakott, és szerelmes lett… aztán mindezt elragadták tőle, amikor a jegyese elrabolta, és kis híján megerőszakolta. Alessia megborzong.

Ne gondolj rá!

– Kávét? – kérdezi az anyja.

– Cukor nélkül – válaszolja, és leül az asztalhoz.

Shpresa meglepetten néz rá.

– Finom az úgy?

– Meg lehet szokni.

Shpresa egy teli csészét tesz az asztalra Alessia elé, és a sajátjával leül vele szemben.

– Mesélj! Mi történt, miután feltettelek arra a kisbuszra a Shkodër felé vezető úton?

– Ó, mama… – Alessia ajka megremeg, amikor árvízként önti el a szívét az a sok szörnyűség, amit átélt azután, hogy elhagyta Albániát. Könnyekkel küszködve, akadozva, de elmeséli az anyjának a teljes történetet.

Felfrissülve ébredek. A nap időközben feljebb kúszott az égen, és amikor megnézem, mennyi az idő, látom, hogy fél tíz. Késő van. Sietve magamra rángatom a farmeromat. Vissza kell mennem a hotelba a cuccomért. De ami még ennél is fontosabb, meg kell tudnom, mi lesz ezzel a váratlanul a nyakunkba szakadt esküvővel.

Alessiát a nappaliban találom az anyjával, csendesen sírdogálnak az asztalnál. Mi a franc?

– Mi a baj? – Mindkettő összerezzen, az aggodalmam az egekbe szökik.

Alessia letörli a könnyeit, felpattan, és a karomba veti magát.

– Hé, mi a baj?

– Semmi. Örülök, hogy itt vagy. – Megölel.

Megcsókolom a feje búbját.

– Én is.

Shpresa is feláll, és megtörli a szemét.

– Jó reggelt, Lord Maxim.

– Jó reggelt. Hm… A Maxim is megteszi. Ez a nevem.

Shpresa feszesen rám mosolyog.

– Kávét?

– Köszönöm, kérek.

– Cukor nélkül, mama – veti közbe Alessia.

Feljebb billentem az állát, és a szomorú, sötét szempárba nézek, amely túl sokat látott és tapasztalt. Elszorul a szívem.

Szerelmem.

– Miért vagy ilyen zaklatott?

– Elmeséltem mamának mindent, ami azután történt, hogy elmentem Kukësból.

Magamhoz ölelem, és feltámad bennem a védelmezőösztön.

– Értem. – Belecsókolok a hajába, és csak ringatom a karomban. Ismét elönt a hála, hogy túlélte azt a sok rettenetet. – Most már itt vagy velem, és le sem fogom venni rólad a szemem.

Soha.

A szemöldökömet ráncolom, meglep, milyen hevesek az érzéseim. Tényleg nem akarom levenni róla a szemem. Épp elég sok mindenen ment át eddig is.

– Komolyan mondom – teszem hozzá. Végighúzza az ujja hegyét a borostámon, és az érintése átcikázik… mindenemen. – Meg kell borotválkoznom. – Mogorvának hangzom.

Elvigyorodik.

– Szívesen nézném.

– Tényleg? – vonom fel a szemöldökömet.

Alessia szeme már nem csüggedt, hanem derűsen csillog, és a benne tükröződő érzelem egyenesen az ágyékomhoz szól.

Mrs. Demachi a kávéfőzéssel szorgoskodik, csörömpöl a kis kannával, így megtörik a varázs Alessia és köztem. Megcsókolom Alessia orra hegyét, és vigyorgok, mint a vadalma, majd az anyja felé fordulok. Alessia belefúrja az arcát a mellkasomba, miközben figyelem a bonyolult folyamatot, amelyben a kis bádogkanna, a hosszú teáskanál és gondos kevergetés játssza a főszerepet.

Mrs. Demachi futva rám mosolyog.

– Üljön le! – utasít, ezért elengedem a menyasszonyomat, a falon lógó puskára lesek, és helyet foglalok az asztalnál.

Alessia elővesz egy csészét és csészealjat a tálalóból. Azt a sötét farmerszoknyát viseli, amelyet Padstow-ban vettünk, és most hívogatóan feszül Alessia tökéletes formájú fenekén.

Gyönyörű ez a nő.

Mocorogni kezdek a széken. Alessia a bádogkannából tölt a csészémbe.

– A kávéd – mondja, és igéző szeme boldogan csillog. Leteszi elém a csészét. Tudja jól, hogy majd kigúvad a szemem, úgy bámulom, és tetszik neki. Elvigyorodom, és le sem véve Alessiáról a szememet, finoman fújni kezdem a csészém peremét. Alessia ajka elnyílik, levegő után kap, és még szélesebben vigyorgok.

Kettőn áll a vásár.

Az anyja megköszörüli a torkát, és ezzel visszaránt minket a konyhába. Alessia felnevet, és mond valamit albánul Mrs. Demachinak, aki rosszallóan ingatja a fejét.

Óvatosan belekortyolok a kávéba. Tűzforró, aromás, keserű, de melengető. Alessia anyja begyújtja a sütőt, majd kinyújtja a tésztát. Fürgén és hatékonyan dolgozik, és mire felocsúdok, már csíkokra, majd négyzetekre vágta a friss tésztát. Lenyűgöző a gyorsasága. Nem csoda, hogy Alessia ilyen jól főz. Alessia is beáll, én pedig elképedve figyelem, ahogy kis tésztagolyókat formáznak a kezükben. Olyan könnyedén mozognak a konyhában, hogy eszembe jut Jessie és Danny, akik a cornwalli Tresyllian Hallban dolgoznak. Mrs. Demachi a golyókat szorosan egymás mellé rendezi a tepsiben, Alessia pedig kis műanyag ecsettel megkeni őket tejjel. A hozzáértésüket, összeszokott mozdulataikat – ezt az otthonosságot – még nézni is megnyugtató.

A fenébe! Hová lett a jó modorom?

Tudok valamiben segíteni? – kérdezi Maxim.

Alessia óvatosan megrázza a fejét, miközben az anyja bólogat.

– Nem, mama. A bólogatás igent jelent.

Shpresa felnevet.

– Nem szoktuk meg, hogy férfiak segítenek a konyhában. – A szeme jókedvűen csillog, miközben beteszi a tepsit a sütőbe.

Alessia nekiáll megteríteni az asztalt.

– Én mondtam… Itt csak a nők főznek.

A reggeli frissen készült, valóságos lakoma. Már a negyedik ropogós zsemlémet eszem vajjal, bogyós gyümölcsből készült dzsemmel, és már a második kávémat iszom, amikor halljuk, hogy csapódik a bejárati ajtó. Nem sokkal később Mr. Demachi jelenik meg komor öltönyben és hozzá illő arckifejezéssel, ami semmit sem árul el. Shpresa felpattan az asztaltól, és gyorsan vizet tölt a kávéskannába.

Lehet, hogy egy nagyobb kanna kellene.

Alessia is feláll az asztaltól, tányérért nyúl, majd elhelyezi az asztalfőn egy késsel. Demachi leül, és látszik, hogy mindez megszokott neki – kiszolgálják, minden sóhaját lesik egész életében.

Hm… Ahogyan az enyémet is. De nem az anyám… sem a húgom, ami azt illeti.

– Mirëmëngjes – morogja a családfő, és egyenesen rám néz, kifürkészhetetlenül, mint mindig.

– Apám jó reggelt kíván – fordítja Alessia. Derűsnek tűnik.

Miért találja ezt viccesnek?

– Jó reggelt! – bólintok leendő apósom felé.

Beszélni kezd, Alessia és az anyja pedig elragadtatva hallgatja mély, dallamos hangját, ahogy magyaráz nekik valamit. Bárcsak tudnám, mit mond.

Végül Alessia felém fordul, a szeme elkerekedik, mintha maga sem hinné el, amit mondani készül.

– Az apám elintézte az esketést.

Máris?

Most rajtam a sor, hogy hitetlenkedve nézzek.

– Kifejtenéd?

– Csak az útleveledre van szükséged.

Összenézünk, és azt hiszem, ugyanaz a gondolat fut át az agyunkon.

Ez túl könnyűnek tűnik.

Mr. Demachi szemébe nézek, ő felszegi fejét afféle arrogáns „velem te ne baszakodj” stílusban, mintha várná, hogy vitába szállok vele.

– Találkozott az anyakönyvi, ööö… hivatal… hivatalnokával. Nem tudom a pontos fordítást – szabadkozik Alessia. – Ma reggel találkoztak egy kávéra. Mindenben megegyeztek.

Vasárnap? Ennyire egyszerű az egész?

– Oké. Mikor? – Kimért hangot ütök meg, mert nem akarom felbosszantani a vén kecskét. Hamar elpattan nála a húr, majdnem olyan hamar, mint Tom barátomnál.

– Szombaton.

Kétségek rohannak meg, és a hideg végigfut a gerincemen.

– Oké – ismétlem, és a tétovázásom bizonyára árulkodó. Mrs. Demachi aggódva pillant rólam a férjére, majd a lányára.

Alessia mond valamit az apjának, aki mindnyájunkat megijesztve ráripakodik. Alessia elsápad, lehajtja a fejét, de rám kapja a tekintetét, amikor hátralököm a székemet.

Nem lenne szabad így beszélnie vele.

– A hivatalnokkal jó barátok – teszi hozzá Alessia sietve. – Régi barátok. Azt hiszem, ismerem is. Már találkoztam vele. Apám szerint minden el van rendezve. – Nyilván hozzászokott már az apja kifakadásaihoz, de bizonytalannak tűnik.

Mint én. Ez a megállapodás így túl szép, hogy igaz legyen.

Zavartan ülök vissza a székre, mert nem akarom provokálni az apját.

– Mit kell tennem?

– Találkoznunk kell holnap a hivatalnokkal a bashkia… vagyis a városházán, hogy válaszoljunk pár kérdésre, és elintézzük a papírmunkát. – Vállat von, és éppolyan idegesnek tűnik, mint amilyen én vagyok.

Oké. Akkor beszéljünk a hivatalnokkal!

A kezdetleges zuhany alatt állok, és hajat mosok. Gyötör a lelkiismeret-furdalás. Gyors internetes keresést végeztem a telefonomon, amiből megtudtam, hogy sokkal bonyolultabb külföldi állampolgárként házasságot kötni Albániában, mint ahogyan azt Alessia apja gondolja. Nyomtatványokat kell kitölteni, aztán lefordíttatni és hitelesíttetni – és ez csak a jéghegy csúcsa annak, amit elvárnak.

Mégis mit rendezett el az apja?

Hogyan sikerült megkerülnie a szokásos eljárást?

Ha sikerült neki, legális ez egyáltalán?

És ha nem, hogyan vállalhatom az esküvőt, amely valószínűleg nem is legális, csak azért, hogy azzal megbékítsek egy büszke, türelmetlen öregurat? Tudom, hogy az apósom lesz, de akkor is túl sokat kér. Mit sem ér az a tegnapi prédikáció a tisztességről, ha közben így bánik a lányával.

És meg van kötve a kezem. Nem mehetek el Alessia nélkül, és tudom, hogy a vén gazember nem fogja engedni, hogy csak úgy magammal vigyem. Alessiának útlevélre és vízumra van szüksége, hogy visszatérhessen az Egyesült Királyságba, és fogalmam sincs, hol és hogyan szerezhetnénk meg. Valószínűleg valahol Tiranában. Passz.

Habár azt mondta, a lánya mostantól az én problémám.

Talán szaván kellene fognom.

Elzárom a zuhanyt. A helyzet, amelyben találtam magam, bosszant és összezavar – és bosszant a jókora víztócsa is, amelyet a fürdőszoba padlóján hagytam. Ez nem sok jót sejtet az albán vízvezetékekről. Fogok egy törülközőt, és sietve megszárítkozom, majd magamra rángatom a ruháimat, és kinyitom az ajtót.

Alessia odakint áll egy „csúcstechnológiás” zuhanytisztítónak tűnő készülékkel a kezében. Meglepődve és örömmel nevetek fel, és a látványa visszarepít abba az időbe, amikor Alessia abban a rémes nejlonotthonkában tett-vett a lakásomban, én pedig titokban figyeltem… és beleszerettem.

Elvigyorodik, és az ujjait az ajkára helyezi.

– Apád tudja, hogy itt vagy? – suttogom.

Megrázza a fejét, tenyerét a mellkasomra simítja, és visszalök a fürdőszobába. Eldobja a mopot, és bezárja az ajtót.

– Alessia… – figyelmeztetem, de ő két kezébe fogja az arcomat, és magához húz.

A csókja lágy és édes, de követelőző – meglepően követelőző. Ahogy a nyelve megtalálja az enyémet, nekem nyomja a testét, én pedig lehunyom a szemem, átkarolom, és átadom magamat a csókjának. Ujjai nedves hajamba túrnak, és egyre szenvedélyesebb az ajka. Türelmetlen farkam azonnal felébred.

A fenébe! Dugni fogunk.

Egy albán fürdőszobában, ahol vacak a vízelvezetés.

Elhúzódom, hogy levegőhöz jussunk. Alessia tekintete egyszerre izzó és tele ígérettel, ugyanakkor bizonytalansággal is.

– Mi az? – kérdezem.

A fejét rázza.

– Ne… – Kezembe fogom az arcát, és a szemébe nézek. – Istenem, akármennyire kívánlak, nem fogunk ebben a fürdőszobában kefélni. A szüleid itt vannak a közelben, és nincs nálam óvszer. Most pedig mondd, mi a baj? Az esküvő?

– Igen.

Megkönnyebbülten fújom ki a levegőt, és elengedem Alessiát.

– Igen. Amit apád elintézett… nem tudom, hogy az… törvényes-e.

– Tudom. A szüleim délután akarják megbeszélni velünk a… khm… részleteket. Nem tudom, mit tegyek. Szerintem azért, mert apám azt hiszi, hogy gyermeket várok. Sikerült latba vetnie a befolyását. Egyeseket zsinórral rángat.

Elképzelem az apját gonosz bábjátékosként, akinek Alessia és én vagyunk a marionettjei, és felnevetek.

– Mi úgy mondjuk, zsinóron rángat.

Megismétli a mondást, és szégyenlősen rám mosolyog.

– Tényleg nem bánod, ha kijavítom az angolodat?

– Soha.

Oké, rendben. Akkor legyen az A terv. Tessék.

– Menjünk el! Nem kell itt maradnod. Felnőtt vagy. Semmivel sem tartozol apádnak… bármit gondoljon is. Elmehetünk Tiranába. Szerzünk neked útlevelet, és elintézzük a vízumot is. Aztán hazarepülhetünk az Egyesült Királyságba. Ott összeházasodunk. A szüleid pedig eljöhetnek oda az esküvőre.

Alessia szeme elkerekedik, és az arcán egymást váltják az érzelmek. Úgy tűnik, a remény győz, és azt hiszem, az ő fejében is megfordult ez a lehetőség.

Ám egyszer csak elkomorul, ezért a karomba húzom, és átölelem.

– Majd kitalálunk valamit.

Belecsókolok a hajába.

Felnéz rám, és azt hiszem, magában viaskodik, hogy kérdezzen-e valamit.

– Mi az?

– Semmi.

– Mi az? – ismétlem.

Nagyot nyel.

– Az anyám.

– Mi van az anyáddal?

– Nem hagyhatom itt vele.

– Magaddal akarod hozni?

– Igen.

Bassza meg!

– Oké. Ha ezt akarod.

Alessia döbbenten néz rám.

– Igent mondasz?

– Igen.

Felragyog, mint a karácsonyfa, mintha végre megszabadult volna minden bánatától. Átkarolja a nyakamat.

– Köszönöm. Köszönöm. Köszönöm! – hadarja két csók között, és egyszerre nevet és sír.

Ó, bébi.

– Ne sírj! Bármit megtennék érted. Ezt tudnod kell. Szeretlek. – A hüvelykujjammal letörlöm a könnyeit, és megsimogatom az arcát. – És mint mondtam, majd kitalálunk valamit. Összedobunk egy tervet.

Sötét szeméből süt a rajongás, ahogy felnéz rám, mintha az univerzum örök kérdéseire is tudnám a választ, és kellemes melegséget érzek. A belém vetett bizalma és hite zavarba ejtő, de a fenébe is, nagyon jó érzés.

És bizton tudom, hogy érte bármit megtennék.

Második fejezet

Sötét van odakint. Épp az ágyam felé botorkálok, és megpróbálom lehántani magamról a pulóveremet, de nem sikerül, ezért végül feladom.

– Bassza meg! – Elterülök az ágyon, és vakon bámulom a hullámzó mennyezetet.

Istenem. Miért ittam ennyit?

Az esküvő megtervezésével és a nyugalmam kényszerű megőrzésével töltött délután végén elfogyasztott raki óriási hiba volt. Forog velem a szoba. Lehunyom a szemem, és fohászkodom, hogy el tudjak aludni.

Álmatlan alvásból ébredek. Csend van. És fényesség.

Nem. Vakító fényesség.

Összeszorítom a szemem, majd óvatosan újra kinyitom, de a fájdalom lézerpontossággal hasít az agyam közepébe. Azonnal újra lehunyom a szemem.

A francba! Mint a mosott szar, úgy érzem magam.

A fejemre húzom a takarót, hogy kizárjam a fényt, és megpróbálok visszaemlékezni, hol vagyok, ki vagyok, és mi a fene történt az este.

Volt némi raki.

Sok-sok pohárka raki.

Alessia apja túlságosan is nagylelkűen töltögette a halálos, mérgező italt. Felnyögök, behajlítom a kéz- és lábujjaimat, és örömmel nyugtázom, hogy még működnek. Megtapogatom magam mellett az ágyat, de üres.

Alessia sehol.

Lejjebb húzom a takarót, és lassan kinyitom a szemem. Ügyet sem vetek a fejembe nyilalló éles fájdalomra, amikor körbenézek a szobában. Egyedül vagyok, de fáradt tekintetem megállapodik a sárkányos kis éjjeli lámpán, amely az ágy melletti asztalkán csücsül. Alessia biztosan magával hozta Londonból. Meghat a gondolat.

Akkor itt volt? Itt járt éjjel?

Halványan emlékszem, hogy velem jött, talán ő vetkőztetett le. Felemelem a takarót. Meztelen vagyok, kivéve az alsónadrágomat. Biztosan segített levetkőzni.

A francba! Kidőltem, és még csak nem is emlékszem rá, hogy Alessia itt volt velem.

Miért hagytam az apósjelöltnek, hogy annyi alkoholt töltsön belém?

Ez volt a bosszúja, amiért ágyba vittem a lányát?

Amúgy is, mi történt?

Az előző nap emlékei foszlányokban térnek vissza. Alessiával leültünk, és megbeszéltük az esküvővel kapcsolatos terveket a szüleivel. Lehunyom a szemem, és próbálom felidézni a részleteket.

Ha jól értettem, eltérünk az albán hagyománytól, mert csak egynapos lesz az ünnepség, nem pedig több napon át tartó. Egyrészt azért, mert brit vagyok, nem itt élek, nincs itt a családom, másrészt, mert ez egy hirtelen meghozott döntés, mivel Alessia „áldott állapotban van”. Demachi savanyú pillantást vetett rám, amikor ezt sziszegte, és persze a fülig piruló Alessiának kellett tolmácsolnia.

Felsóhajtok. Talán be kellene vallanunk, hogy hazudtunk. Akkor talán Demachi visszavonulót fújna.

Talán hagyja, hogy visszavigyem a lányát az Egyesült Királyságba, hogy ott házasodjunk össze.

A szertartás és az ünnepség szombaton lesz, és ebédidőben kezdődik – nem este. Ezzel is eltérünk a hagyományoktól, de mivel a menyasszony családjánál szállok meg, így logikus, vagy legalábbis ezt mondták nekem. Különben is, az anyakönyvvezetőnek este még le kell vezényelnie egy másik esküvőt.

Magának az esküvőnek a Demachi család a házigazdája, és Mr. Demachi megkérdezte, a családom is részt vesz-e rajta. E tekintetben megnyugtattam. Anyám New Yorkban lesz, és nem érne ide időben, az orvosként dolgozó húgom pedig ilyen rövid határidővel biztosan nem kap szabadságot. Biztosítottam őket, hogy majd Londonban ünneplünk, amint visszaértünk az országba. A mentségeim mintha megbékítették volna a vén kecskét. Nem hiszem, hogy a családom helyeselne egy sebtében szervezett esküvőt, és nem akarok nekik esélyt adni, hogy tiltakozzanak, vagy megkérdőjelezzék a házasságunk legitimitását. Azonban remélem, hogy a vívópartnerem, Joe Diallo csatlakozik hozzánk, és így velem lesz, akárcsak Tom Alexander. Ők a legrégebbi barátaim.

Ez biztosan számít valamit.

Felajánlottam nekik, hogy mindent fizetek, de az apósjelölt sértett pillantást lövellt felém.

Öregem, milyen büszke.

Hallani sem akart róla. Gyanítom, hogy szereti, ha van egy kis dráma; mint valami brazil szappanopera szereplője… Kompromisszumot javasoltam, és végül megegyeztünk, hogy az alkoholt én biztosítom. De esélyes, hogy Demachi kifut a keretből, ha Alessiával úgy döntünk, hogy mégsem.

A fenébe is. Ez legyen az öreg problémája!

Mondtak valamit a gyűrűkről is, de arra nem emlékszem.

Gyűrűk! Gyűrűket is kell vennem.

Vegyem meg itt?

Felülök, és megszédülök. De amint magamhoz térek, kikászálódom az ágyból, felrángatom a farmeromat, és megyek megkeresni a jövendőbelimet. Arra emlékszem, hogy ma a terv szerint Alessiával elmegyünk a rendőrségre új útlevelet igényelni, aztán át a városházára, mert időpontunk van a hivatalnoknál, aki majd összead minket, és akkor kiderül, Demachi valóban elintézte-e, hogy minden törvényes legyen.

Igen. Ez a terv.

Felkapom a telefonomat, és látom, hogy Caroline este többször is rám írt.

Hol vagy? Megtaláltad?

Hívj fel! Aggódom miattad.

Meglep, hogy a hüvelykujjam együttműködést tanúsít. Elküldök egy gyors üzenetet, tudva, hogy Caro valószínűleg keresőcsapatot küld utánam, ha nem válaszolok.

Minden rendben. Megtaláltam.
Később felhívlak.

Ki fog akadni az esküvő miatt; a zsigereimben érzem. Talán addig nem is kéne megmondanom neki, míg nem találkozunk.

Gyáva.

Lüktet a fejem. Megdörzsölöm a halántékomat, próbálom enyhíteni ezt az elviselhetetlen zúgást a koponyámban. Ha elmondom Caroline-nak, akkor muszáj lesz Maryanne-nek és anyámnak is elmondani, és ezt a beszélgetést kerülöm, főleg így, másnaposan. Még nem készültem fel rá. Tudnom kell, hányadán állunk Alessiával, ami a törvényt illeti, aztán – talán – elmondom az anyahajónak, de az is lehet, hogy ezt elhalasztom a kérdéses napig.

Magamra rángatok egy pólót, és zsebre vágom a telefonomat. Mindez várhat; fájdalomcsillapítóra és kávéra van szükségem, lehetőleg ebben a sorrendben.

Alessia és az anyja az étkezőasztalnál ül, és kávét kortyolgat.

– Mama, nálad van a személyi igazolványom?

– Persze, szívem. Féltve őrzöm, amióta elmentél.

Alessiát megdöbbentik anyja szavai, és elszorul a torka. Átnyúl az asztal felett, és megszorítja Shpresa kezét.

– Sokat gondoltam rád, míg távol voltam – mondja, és a hangja rekedt az érzelmektől. – Nem volt nálam fénykép, sem a telefonom. Azok az emberek… mindent elvettek. Még az útlevelemet is. Örülök, hogy nálad hagytam a személyimet. Új útlevélre lesz szükségem.

– Mindjárt hozom. Látom, hogy az a horzsolás az arcodon már majdnem begyógyult. És a zúzódások is elhalványultak. Sokkal jobban nézel ki. – Összeszorított szájjal méri végig a lányát. – Legszívesebben letépném Anatoli Thaçi fülét.

Alessia elmosolyodik.

– Én meg szívesen végignézném. – Elengedi az anyja kezét, és idegesen néz rá. Alessia rádöbben, hogy itt a nagy lehetőség. Azóta próbálta felhozni ezt a témát, hogy Maximmal előző nap megbeszélték. – Kérnem kell tőled valamit.

– Mit, gyermek?

Alessia nagyot nyel, és a gondosan begyakorolt, átgondolt beszéd a torkára fagy.

– Alessia, mi az?

– Gyere velünk! – bukik ki Alessiából. Hirtelen képtelen végigmondani, amit eltervezett.

– Tessék?

– Gyere velem és Maximmal Angliába! Nem kell vele maradnod.

Shpresa levegő után kap, sötét szeme elkerekedik.

– Hagyjam el Jakot?

Alessia kihallja anyja hangjából a döbbenetet.

– Igen.

Az anyja hátradől a széken, és tátott szájjal néz rá.

– A férjem, gyermek. Nem hagyom el.

Alessia nem erre a válaszra számított.

– De hiszen nem kedves hozzád. Erőszakos. Mint Anatoli. Nem maradhatsz.

– Alessia, ő nem olyan, mint Anatoli. Szeretem az apádat.

– Hogy mi? – Alessia világa megfordul a tengelye körül.

– Mellette a helyem – jelenti ki határozottan Shpresa.

– De te mondtad, hogy a szerelem a bolondoknak való.

Az anyja tekintete megenyhül, és bánatosan elmosolyodik.

– Akkor bolond vagyok, szívem. Vannak hullámvölgyeink, tudom én. Mint minden párnak…

– Láttam a zúzódásokat, mama! Kérlek, gyere velünk!

– Mellette a helyem. Ez az otthonom. Itt van az életem. Nincs számomra semmi egy olyan földön, amit nem ismerek. Különben is, amióta elmentél, apád sokkal figyelmesebb lett. Töredelmes, azt hiszem. Úgy érzi, ő üldözött el. Nagyon megkönnyebbült, amikor hírt kaptunk rólad.

Alessia megdöbben. Egyáltalán nem ilyennek látta az apját, sem a szülei kapcsolatát.

– Látod, szívem… – folytatja az anyja, és átnyúl az asztal fölött, hogy megfogja a kezét. – Ezt az életet ismerem. Az apád szeret engem. Baba téged is szeret. Talán nem úgy mutatja ki, ahogy az amerikai filmekben szokás… és látom, hogy a jegyeseddel másképp vagytok, de a mi házunkban ez így van. Ez az otthonom, és ő a férjem. – Megvonja a vállát, majd megszorítja Alessia kezét, mintha így akarná nyomatékosítani a szavai igazságát, de Alessia összezavarodik. Eddig azt hitte, az anyja rettenetesen érzi magát a férje mellett.

Ezek szerint tévedett?

Félreértette a helyzetet?

Észrevétlenül állok az étkező küszöbén, és figyelem, ahogy
Shpresa hadarva suttog valamit a lányának. Az ebédlőasztalnál ülnek – ott, ahol Mr. Demachi előző este letámadott a rakival –, és a beszélgetésük kissé indulatosnak tűnik. De a lüktető fejfájásomra terápiás erősségű gyógyszer kell, ezért betámolygok, amivel mindkettejüket meglepem, és lerogyok az egyik székre.

Shpresa elengedi Alessia kezét.

– Majd később megbeszéljük. De én már döntöttem, édes kislányom. Nem hagyom el a férjemet. Szeretem. A magam módján. És ő is szeret, és szüksége van rám. – Szeretettel Alessiára mosolyog, aztán Maxim felé fordul. – A gróf úr túl sokat ivott tegnap este. Hozz neki fájdalomcsillapítót. Én addig főzök kávét.

Alessia aggódva néz az anyjára, a reakciója meglepi és összezavarja.

– Jó, mama. Majd később beszélünk. – Nem érti anyja viselkedését, de azért Maximhoz fordul, aki a fejét fogja. Megsajnálja. – Azt hiszem, a vőlegényem nincs hozzászokva a rakihoz.

– A raki szót értettem – nyöszörgi Maxim rekedten, és üveges szemmel néz fel rá.

Alessia elmosolyodik.

– Hozok pár szem tablettát a fejfájásodra.

Odahajolok hozzá.

– Köszönöm, hogy tegnap este ágyba dugtál. – Halkan beszélek, miközben Shpresa a kávéfőzővel babrál.

– Érdekes volt. – Elhallgat, és odales, hogy az anyja hallótávolságon kívül van-e. – Jópofa volt levetkőztetni téged.

Élesen beszívom a levegőt, amikor feláll, és kihozza az elsősegélydobozt a kamrából. Amikor felém fordul, sötét, kihívó tekintetét rám emeli, arcán félénk, titokzatos mosoly suhan át.

A szívem nagyot dobban.

A szerelmem levetkőztetett, én pedig eszméletlen voltam a piától.

A fenébe! Egy elszalasztott lehetőség.

De az elszalasztott lehetőségnél is fontosabb, hogy nem szólt meg a részegségem miatt, és most gondoskodik rólam. Ez új, megvilágosodást hozó élmény, és szeretem őt ezért. Nem emlékszem, hogy felnőttként bárki is ilyesmit tett volna értem – kivéve Alessiát, amikor ágyba fektetett az után az őrült cornwalli autózás után. Kedves, gondoskodó és… dögös, főleg szűk farmerban.

Kibaszott mázlista vagyok.

Megpróbálok szélesen mosolyogni, de a fejem hasogat, és megint eszembe jut, hogy Alessia apja okozta ezt a kárt – csak udvariasságból ittam azt a pocsék italt. Alessia letesz elém két tablettát és egy pohár vizet.

– Apám az oka. Tudom. És a helyi rakink. Kukësben készül.

– Értem. – Szóval ez volt a bosszúja! – Köszönöm – teszem hozzá.

– Szívesen. – Pajkosan rám mosolyog, és eltöprengek, vajon a tablettákra utal, vagy arra, hogy levetkőztetett. Vigyorogva nyelem le a fájdalomcsillapítót, és felmerül bennem a kérdés, vajon Tom és Thanas is hasonló állapotban van-e, mint én.

A tegnapi hosszadalmas értekezésünket követően, és miután elvileg megbeszéltük a házassági formalitásokat, Mrs. Demachi és Alessia valóságos lakomát készített, és kedvesen meginvitálta jó barátomat, Tomot, és a tolmácsunkat, Thanast, sőt Dritát, a barátnőjét is. Főzés közben Alessia tanított nekem pár albán szót, hogyan kell udvariasan kérni és megköszönni.

És kinevetett.

Sokszor.

A kiejtésem miatt.

De mindig örömmel hallom a nevetését.

Alessia anyja elemében volt, örült, hogy a ház tele van vendégekkel, pedig nem sokat beszélt. Ezt a férjére hagyta, aki a viharos 1990-es évekről szóló történeteivel szórakoztatott minket, amikor is Albánia kommunista államból demokratikus köztársaság lett. Elképesztő sztori volt: a család egy szörnyű piramisjátékba keveredett, és minden pénzüket elvesztették. Így találták magukat egyszer csak Kukësben azokban a vészterhes időkben. Mesélés közben pedig csak töltötte és töltötte nekünk nagyvonalúan a rakit. Tom és Thanas legalább annyit benyakalt, mint én, ebben biztos vagyok. A városházán találkozunk velük, feltéve, hogy túlélték a tűzkeresztséget. Az órámra nézek. Még van időm rá, hogy összekapjam magam.

A városháza jellegtelen, modern épület, alig egy kőhajításnyira a Hotel Amerikától, ahol Tom és Thanas megszállt. Alessiával kézen fogva várjuk őket a recepción, és a másnaposság okozta tompa fejfájásom ellenére sem tudom megállni, hogy ne mosolyogjak. Alessia olyan jókedvű, amióta kijöttünk a rendőrségről, hogy szinte beragyogja a sivár előcsarnokot. Pénteken már át is veheti az új útlevelét – én fizettem a gyorsított eljárásért –, és az ember azt hinné, hogy lehoztam neki a csillagokat az égről, azért ilyen boldog, de az útlevélnek köszönhetően több lehetőségünk is van.

– Már az örömöd látványa is enyhíti a másnaposságomat. – Próbálok nem eszelősen vigyorogni, de nem sikerül. Alessia maga a megtestesült öröm.

– Szerintem a tabletták okozzák, amiket adtam.

– Nem. Te okozod.

Nevet, a szempillája alól néz fel rám, én pedig felemelem a kezét, és csókot lehelek az ujjperceire.

Istenem, bárcsak elvihetném ebből a szürke kisvárosból!

Nemsokára, haver. Nemsokára.

Végre megjelenik Tom és Thanas, utóbbi pont úgy néz ki, ahogy én érzem magam – zilált és másnapos.

– Hát, Trevethick, te aztán szarul nézel ki. Mondd, mit keresünk itt? – kérdezi Tom, aki velünk ellentétben kurvára éber. Láthatóan neki nem ártott meg a raki.

– Elnézést a késésért – motyogja Thanas. – Elvittem Dritát a buszpályaudvarra, hogy visszamenjen Tiranába. Muszáj tanulnia.

– A jegyzőhöz jöttünk, aki összeesket minket.

– Az anyakönyvvezető. Megyek, megnézem, hova kell mennünk – mondja Thanas, azzal elindul a recepciós pult felé, hogy beálljon a sorba. Alessia csatlakozik hozzá.

– Szóval – sziszegi Tom halkan, cinkosan. – Még nem is gratuláltam neked a babához.

A babához?

Zavaromban kell egy pillanat, mire rájövök, miről beszél. Felnevetek, de rögvest el is hallgatok, annyira fáj a fejem.

– Alessia nem terhes. Azért mondta az apjának, hogy ne kelljen hozzámennie ahhoz a faszfej Antonellihez, vagy mi a franc a neve.

– Ó… – Tom mintha megkönnyebbült volna. – Hát… gondolom, ez jó. Túl friss ez a kapcsolat, hogy már jöjjön a gyerek. – Közelebb hajol, közben Thanast és Alessiát nézi, és odasúgja: – De ugye tudod, hogy nem muszáj elvenned, öregem?

A kurva életbe!

– Tom! – A hanghordozásom jelzi, hogy bölcsebb, ha leszáll a témáról. – Ezt a beszélgetést már lefolytattuk. Utoljára mondom, szeretem Alessiát, és azt akarom, hogy a feleségem legyen. Megértetted?

– Őszintén szólva nem. Gyönyörű lány, ezt elismerem, de nem tudom elképzelni, hogy sok közös lenne bennetek. De hát a szív parancsol.

Semmi kedvem vitatkozni, így amikor látja, hogy bosszús vagyok, békítően felemeli a kezét.

– Tegyek a vén kecske kedvére, és itt vegyem feleségül Alessiát? Vagy várjak, amíg visszatérünk az Egyesült Királyságba? Itt ragadtam, amíg megkapja az útlevelét és a vízumot, és nem hagyom magára. – Odapillantok Alessiára, aki türelmesen áll a recepcióssal beszélgető Thanas mellett.

– Hááát… – mondja Tom. – Ha ezt akarod, tégy így. Polgári szertartás lehet a városházán. Örömet szerzel az öregnek, aztán leléphetsz a lányával, és rendesen is elveheted Londonban, Cornwallban vagy Oxfordshire-ben. Tök mindegy, hol – teszi hozzá felvont szemöldökkel. – Ha sikerül.

– Ezt meg hogy érted?

– Nem vagyok biztos benne, hogy többször is elveheted-e ugyanazt a nőt, öregem. Tuti, hogy vannak erre szabályok. Itt mit kell elintéznetek?

– Be kell mutatnom az útlevelemet, és úgy tűnik, ennyi, bár a hivatalos kormányzati weboldalon nem ezt írják.

Tom megint a homlokát ráncolja.

– Szerinted valami nem stimmel?

Bólintok.

– De majd Thanasszal kiderítjük. Addig itt maradsz? És… tudod, segítesz?

– Persze, Trevethick. A világért sem hagynám ki ezt a cirkuszt.

– Cirkuszt? – Bizseregni kezd a fejbőröm. Csak nem megsejtette, hogy meg akarunk szökni?

– Elutaztál a halál faszára, hogy megmentsd a nődet. Ha ez nem a cirkusz definíciója, akkor nem tudom, mi az.

Nevetek. Jogos az észrevétel.

– És… leszel a tanúm?

Tomnak egy pillanatra elakad a szava, és amikor magához tér, mogorván válaszol:

– Enyém a megtiszteltetés, Maxim. – Megveregeti a vállamat, és amikor megfordulunk, látjuk, hogy Thanas és Alessia felénk tart.

– Erre – int Thanas, és követjük fel a lépcsőn.

A férfi íróasztalán lévő sárgaréz névtáblán az áll: F. TABAKU. Ő az anyakönyvvezető, aki a polgári szertartást fogja tartani. Hasonló korú, mint Demachi, és ugyanolyan sötét öltönyt visel, sőt a tekintete is ugyanúgy kifürkészhetetlen. Feláll, amikor belépünk az irodájába, szívélyesen köszönti Alessiát, felém csak kurtán biccent, majd int, hogy fáradjunk a kisebb asztalhoz, ahol mind az öten helyet foglalunk.

Thanas tolmácsol. Hamar megállapítjuk, hogy látnia kell Alessia születési anyakönyvi kivonatát és személyi igazolványát, illetve az én útlevelemet, amit nyomban előhalászok a kabátom zsebéből, kinyitom a megfelelő oldalon, és ekkor tudatosul bennem, hogy bizony nekem is új útlevél kell. Az enyém egyelőre a Maximillian John Frederick Xavier Trevelyan névre szól, Méltóságos előtaggal.

Átnyújtjuk az iratainkat, a férfi csak felületes pillantást vet Alessiáéra. Az én útlevelemet alaposabb vizsgálatnak veti alá. A homlokát ráncolja, és mond valamit Thanasnak. Alessia közbeszól.

– Vëllai i Maksimit ishte Konti. Ai vdiq në fillim të janarit. Maksimi trashëgoi titullin, po nuk ka pasur ende mundësi të ndryshojë pasaportën.

Tabaku elégedettnek tűnik azzal, amit Alessia mondott. Feláll, és odalép a kis asztali fénymásolójához. Miközben elkészíti a másolatokat, megkérdezem Alessiát:

– Mit mondtál?

– Azt, hogy csak nemrég… khm… örökölted meg a címet.

A férfi kettőnk felé fordul. Thanas tolmácsol:

– A házastársaknak a házasságkötéskor jogukban áll választani, hogy valamelyikük vezetéknevét közös vezetéknévként használnák-e, vagy megtartják a sajátjukat. Ezt el kell dönteniük.

Alessia felé fordulok.

– Hogy szeretnéd?

– Szeretném felvenni a nevedet.

Elégedetten mosolygok.

– Jó. Így tehát Alessia neve Alessia Trevelyan. A hivatalos titulusa Alessia, Trevethick grófnője lesz.

– Ezt írd le, kérlek – fordítja Thanas.

Engedelmesen lekörmölöm a hivatalos titulust a rendelkezésemre bocsátott jegyzetpapírra, majd odanyújtom Tabakunak.

Tabaku válaszol, Thanas tolmácsolja:

– Alessia az Alessia Demachi-Trevelyan nevet kapja; az ön útlevelében nem szerepel semmiféle Trevethick.

– Rendben – morgom, majd Thanashoz fordulok. – Kérdezd meg tőle az igazolást, amit be kell nyújtanom arról, hogy nincs akadálya a házasságkötésnek.

Thanas tolmácsol, Alessia aggódva néz rám.

Az anyakönyvvezető szeme elkerekedik, és ingerülten odaveti a választ Thanasnak, aki felém fordul, és elhadarja, amit Tabaku mondott.

– Azt mondja, mivel szorít az idő – a tekintete Alessiára rebben –, meggyorsítja a házasságkötést. Kivételes körülmények között megteheti. Alessia apja közeli és bizalmas barátja, ezért ajánlja fel ezt a szolgáltatást.

Az anyakönyvvezető halkabban folytatja, végig a szemembe néz, és egyszer csak derengeni kezd, hogy hatalmas szívességet tesz Demachinak és ezáltal nekünk is.

– Azt mondja, a házasság törvényes lesz. Csak ennyi kell – fordítja Thanas. – Kaptok egy házassági anyakönyvi kivonatot.

– És ha a szükséges papírmunkával szeretnénk megtenni? – kérdezem.

Tabaku leül a helyére, visszaadja az iratainkat, és válaszol Thanas kérdésére.

– Az két-három hónapot venne igénybe.

– Rendben. Értem. Köszönöm. – Habár szívességet tesz nekünk, továbbra is feszengek. Csalásnak érzem, és ez nyugtalanít.

Az anyakönyvvezető mond valamit Alessiának és Thanasnak. Alessia bólint, és albánul kezd beszélni hozzá. Reménykedve nézek Thanasra.

– A foglalkozásodat, a lakcímedet kérdezi, és azt, hogy hol fogtok lakni, miután összeházasodtatok.

A foglalkozásomat?!

Megadom Thanasnak a chelsea-i lakcímemet azzal, hogy az esküvő után ott fogunk lakni. Alessia szégyenlős mosollyal pillant rám.

– És a foglalkozásod? – érdeklődik Thanas, és máris felhangzanak a fejemben azok a szavak, amelyeket apám használt, amikor ezt kérdezték tőle.

– Gazdálkodó és fotós – vágom rá, bár ez nem a teljes igazság. Most már földbirtokos és földesúr vagyok: a Trevethick Estate vezérigazgatója.

– És DJ – jegyzi meg Tom eléggé rossz időzítéssel, és amikor mérgesen nézek rá, hozzáteszi: – Tudja, pörgeti a lemezeket. – A kezével is mutatja. – És persze a Lordok Házának tagja. Nehéz a fej, mely a koronát viseli, meg ilyenek…

– Kösz, Tom. – Nem veszek tudomást Alessia halk kuncogásáról. Tabaku közben befejezi a jegyzetelést. A golyóstollát a jegyzettömbjére helyezi, és a székében hátradőlve mond valamit Alessiának és nekem.

– Minden megvan, amire szüksége lesz a szerződés megírásához – mondja Alessia.

Kinyúlok és megszorítom a kezét.

– Ennyi?

– Igen.

– Jó. Menjünk vissza a szállodába, és döntsük el, mi legyen a következő lépés!

Alessia bólint. Felállok, és kurtán biccentek Tabaku felé.

– Köszönöm.

Thanas lefordítja a válaszát.

– Szombat délután találkoztok. És két embert kell tanúnak választanotok.

Tanúnak? Inkább bűntársnak.

Alessia nem tudja, miként értelmezze Maxim hangulatát – sem megtippelni, hogy mit fog tenni. Csendesen, komoran ment vissza a szállodába. Mérges talán? Még mindig meg akar szökni? A Hotel Amerika bárjában ülnek, Alessia először jár ilyen helyen a hazájában, és azon töpreng, vajon mit gondol a vőlegénye.

Tom és Thanas visszamentek a szobájukba, így Alessia kettesben maradt Maximmal, aki csak ül ott elgondolkodva, de hirtelen megfogja Alessia kezét.

– Kissé bánt, hogy ennyi mindent bevállalunk, hogy apád egóját hizlaljuk.

– Tudom. Sajnálom. – Alessia az asztalt bámulja, fogalma sincs, mit mondjon, és képtelen szabadulni attól a nyomasztó érzéstől, hogy ő a felelős a szorult helyzetükért. Bárcsak ne hazudott volna a terhességről! De lehet, hogy akkor az apja ragaszkodott volna ahhoz, hogy Anatolihoz menjen feleségül.

– Hé… Ez nem a te hibád, az ég szerelmére. – Maxim biztatóan megszorítja a kezét. Alessia a szemébe néz, és megkönnyebbülten látja, hogy a férfi csak aggódik. – Nem akarok vitába keveredni az apáddal, de bárcsak ne hozott volna minket ilyen helyzetbe! Tudom, szentül hiszi, helyesen cselekszik.

Alessia bólint, meglepődik, hogy Maxim mennyire komolyan veszi a helyzetüket. Azt akarja, hogy a házasságuk hiteles legyen. A férfi álla megfeszül, arckifejezése komoly, szeme izzó zöld. Alessiát bántja, hogy Maxim gondterheltnek tűnik.

– Szerinted mit kellene tennünk? – kérdezi.

Maxim megrázza a fejét, majd elmosolyodik; káprázatos, lélegzetelállító látvány.

Tényleg ő a világon a legvonzóbb férfi.

– Nos, itt ragadtunk addig, míg megkapod az útleveledet és a vízumot. Nélküled sehová sem megyek. Szóval, ha nem tiltakozol, akkor szerintem vágjunk bele.

Alessia átgondolja Maxim szavait. A férfi beletörődött az esküvőbe. De vajon Alessia ezt szeretné?

– Úgy érzed, csapdába estél? – suttogja.

– Nem. Igen. De nem úgy, ahogy gondolod. Azért jöttem ide, hogy megkérjem a kezed. Igent mondtál, és alapvetően az apád teljesíti ezt a kívánságomat.

Alessia bólint.

– Ezt értem. De szerintem segítene anyámnak, ha itt maradunk, és végigcsináljuk az esküvőt.

– Hogyan?

– Nem akar velünk jönni Angliába. Apámmal akar maradni. Nem értem, miért. De azt hiszem, apám feldühödne, ha elmennénk, és akkor lehet, hogy… – Nem fejezi be a mondatot, túlságosan szégyelli, hogy az apja esetleg mit tenne az anyjával.

Maxim elszánt arccal nézi.

– Ez meggyőző érv amellett, hogy belevágjunk. Anyád és a mi érdekünkben is.

Alessia megkönnyebbülten felsóhajt.

– Egyetértek.

Maxim elmosolyodik.

– Máris jobban érzem magam.

– Igen, én is. Szerintem számára ez a helyes döntés.

– És számodra is az? – érkezik a kérdés.

– Igen – vágja rá Alessia határozottan. – Ez azt jelenti, hogy a családom nem fogja elveszíteni a… ööö… az arcát a közösségben.

Maxim nagyot fúj, és megkönnyebbültnek tűnik.

– Jó, rendben. Akkor megszületett a döntés.

Alessia hirtelen könnyebbnek érzi magát – lekerült a válláról az apja elvárásainak súlya. Milyen hamar egyetértésre jutottak – ő és a vőlegénye.

Ilyen lesz a házasságuk is?

Reméli, hogy igen.

– Viszont most sok dolgom van – mondja Alessia.

– Igen. Összeszedem a maradék holmimat, amit Tom szobájában hagytam, és máris indulhatunk vissza. Van valamim a számodra.

– Ó?

Maxim elvigyorodik.

– Bizony.

Több autó is áll a felhajtón, amikor megérkezünk a házhoz.

– O Zot! – dünnyögi Alessia, és felém fordul. – A családom. A nők. Itt vannak.

– Ah… – csak ennyi telik tőlem.

– No igen. Mindannyian szeretnének megismerni. – Alessia az ajkát biggyeszti. – Én pedig… ööö… be akartam állítani ezt a telefont. – Feltartja az iPhone-dobozt, amelyet a szállodában nyomtam a kezébe, én együttérzőn mosolygok rá. Nagyot sóhajt. – Majd később megcsinálom. A nők össze szoktak gyűlni. Mindig összegyűlünk, ha esküvő van. És téged is szemügyre akarnak majd venni.

– Szemügyre vesznek? – Felnevetek. – Hát, remélem, nem okozok nekik csalódást. – De a könnyedségünk ellenére egyre nő bennem a pánik, bár fogalmam sincs, miért.

– Ne aggódj, nem fogsz csalódást okozni nekik. – Alessia szégyenlősen elmosolyodik.

– Gondolod?

– Igen. És majd én megvédelek téged tőlük. Vigyázok rád.

Megint felnevetek, és kikászálódunk a Daciából. Alessia kézen fog, és együtt lépünk be a házba. Leveszem a cipőmet, ahogy Alessia is, és odatesszük a cipőtartó mellett sorakozó sok-sok lábbeli közé.

– Készen állsz? – kérdezi Alessia.

Bólintok, és mély lélegzetet veszek, majd elindulunk a folyosón a nappaliból kihallatszó nyüzsgés felé.

Amint Shpresa meglát minket az ajtóban, nagyot kiált, feltételezem, az érkezésünket jelenti be így, és egyszerre több szempár fordul felénk, és a zajszint exponenciálisan megemelkedik. Legalább egy tucat, tizenöt és ötven év közötti nő gyűlt össze a nappaliban, és máris elindulnak felénk. Az idősebb nők valamennyire hasonlítanak Mrs. Demachira, és hagyományosabb öltözéket viselnek: fejkendőt és hosszú, bő szoknyát. Alessia megszorítja a kezemet, és nekiáll bemutatni a rokonoknak, akik sorban megölelik, megpuszilják. Sikerül egész végig fognia a kezemet, miközben engem is megölelnek, megpuszilnak. Akárhonnan nézem, örülnek, hogy megismerhetnek. Egyik idősebb nő sem beszél angolul, de a két legfiatalabb eléggé folyékonyan tud.

Negyedórányi folyamatos mosolygás után kezd begörcsölni az arcom, de végre sikerül kimentenem magam azzal, hogy el kell intéznem pár hívást, és elindulok a vendégszoba felé.

Alessiát letaglózza a figyelem, amivel a nagynénjei és unokatestvérei elhalmozzák. Milyen jóképű fiatalember. Mi történt veled? Azt hittük, hogy Anatoli Thaçi lesz a férjed. Nahát, gróf! Mutasd a gyűrűd! Milyen európai! Gazdag? Csak úgy záporoznak a kérdések, és Alessia az édesanyja segítségével hárítja el őket.

– Nem akartam Anatolihoz feleségül menni – magyarázza. Az összes nő csügg a szavain.

Többen csalódottan felsóhajtanak.

– De az apád besája? – cöcög az apja testvére.

– Nem nekem való volt. – Alessia dacosan felszegi a fejét.

– Alessia egy derék fiatalember szívét rabolta el. Szerelmes. Boldog lesz – jelenti ki az anyja. – Sőt mi több, a gróf egyenesen Angliából utazott ide, hogy megkérje a kezét!

A bőröndömet az ágyra teszem, majd kihalászom a telefonomat a kabátom zsebéből. Örülök, hogy kiszabadultam a rivaldafényből, és nem irányul rám a kíváncsi hölgykoszorú elragadtatott figyelme – bár a plafonon keresztül is hallom, ahogy felettem csacsognak és nevetgélnek. Nem törődöm velük, bekapcsolom a telefonomat.

Először is felhívom Olivert, a Trevethick Estate működtetési igazgatóját.

– Milord, úgy értem, Maxim. Hogy van? Hol van most?

Gyorsan beavatom mindenbe, amiről tudnia kell.

– És meg kell sürgetnünk a vízumot Alessia számára. Szóljon Rajah-nak! Alessiával összeházasodunk.

– Ó! És hm… gratulálok. Mikor?

– Köszönöm. Szombaton.

Hallom, hogy Oliver meglepetten kapkodja a levegőt, de egyébként egy szót sem szól. Ez a hallgatás sok mindent elárul.

– Igen. Hirtelen, tudom… – töröm meg a kínos csendet.

– Szeretné leközöltetni a bejelentést a The Timesban?

– Ez még szokás? – Képtelen vagyok palástolni a hitetlenkedésemet.

– Igen, milord. Különösen a Lordok Házának tagjaként. – A hangjában rosszallás cseng.

– Azt hiszem, a jelen körülmények között ezt inkább mellőzzük. Nincs bejelentés. Odaadná a lakásom kulcsait Joe Diallónak? Majd átmegy értük az irodából.

Nos, legalábbis remélem, hogy elhozza.

– Természetesen – mondja Oliver. Azt hiszem, még mindig sokkos állapotban van. – Beszélek Rajah-val a vízumok kapcsán.

– Köszönöm.

– Illetve híreket kaptam a londoni rendőrségtől. Alessia támadói ellen vádat emeltek emberkereskedelemmel kapcsolatos bűncselekmények ügyében.

Bassza meg. Jó.

– Nem helyezték őket óvadék ellenében szabadlábra. Szökés veszélye áll fenn, és úgy tudom, mások ellen is vádat emeltek.

– Ennek őszintén örülök. Nagy megkönnyebbülés. – Remélem, Alessiát nem idézik be tanúként a bíróságra. Abból gond lehet. De addigra már a feleségem lesz.

Ne rágódj ezen, haver!

Majd akkor és úgy mész át azon a hídon…

– Bármi birtokkal kapcsolatos ügy, amiről tudnom kell? – kérdezem, hogy témát váltsak.

Oliver tájékoztat, mi történt otthon a távollétemben. Szerencsére nem sok minden.

– Küldtem önnek néhány e-mailt, ami a figyelmét igényli, de semmi komoly.

– Köszönöm, Oliver.

– Milord… ööö… minden rendben van?

Beletúrok a hajamba, és ugyanazt a pánikot érzem, mint amikor megérkeztünk a házba. De elnyomom. Nem akarom elmondani neki, hogy a házasságom esetleg törvénytelen. Ezzel majd később foglalkozom, amint visszatértünk az Egyesült Királyságba.

– Igen. Minden rendben.

– Szuper. Majd jelentkezem, mit intézett Rajah a vízumokkal.

Ezután felhívom a barátomat és vívópartneremet, Joe Diallót.

– Tesó – szól bele a telefonba. – Te meg merre jársz?

– Albániában. Megházasodom. Szombaton.

– Mi a faszom! Most szombaton?

– Igen. El tudsz jönni?

– Cimbi. Na várj! Ez most komoly?

– Igen.

– A bejárónőd? – cincogja, több oktávval magasabb hangon, én pedig a szememet forgatom.

– Igen – morgom ingerülten.

– Biztos vagy benne? Ő az igazi?

Nagyot sóhajtok.

– Igen, Joe.

– Oké – feleli, de a hangjában bizonytalanság cseng. – Utánanézek a repülőjáratoknak.

– Itt tudsz lenni pénteken? És elhoznád az egyik öltönyömet?

Most ő sóhajt fel.

– De csak neked, cimbi.

– Még valamire meg szeretnélek kérni… menj el a Boodlesbe.

Erőteljes kopogtatás hallatszik az ajtó felől. Alessia kibontakozik az asszonyok gyűrűjéből, és az ajtóhoz indul, hogy megnézze, ki jött. Örül a rokonainak, de hálás, hogy valami elvonja a figyelmét, és egy pillanatnyi nyugalomhoz jut, míg végigmegy a folyosón. Már el is felejtette, milyen érzés, amikor a zajos és kíváncsiskodó családja veszi körül.

Odaér az ajtóhoz, és kinyitja.

Megdermed a döbbenettől.

– Szervusz, Alessia!

A vér kifut Alessia arcából, és csak bámulja a küszöbön álló férfit.

– Anatoli… – suttogja, és elszorul a torka a rettegéstől.