KIKI HAMILTON

Tündérgyűrű

A TRILÓGIA ELSŐ KÖTETE

A mű eredeti címe: The Faerie Ring

Fordította: Bihari György

Szerkesztő: Solymosi Éva

Copyright © 2011 by Karen Hamilton

© Bihari György, hungarian translation, 2012

© Ciceró Könyvstúdió, 2012

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-846-1

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

Lányomnak, Carlynek, aki megtanított rá, hogy a szeretetnek nincsenek határai, és mindazoknak, akik látják az árnyékok mozgását és tudják, hogy van még valami más is

Első fejezet

LONDON, 1871 DECEMBER

– CSAK NEM ZSEBMETSZÉSSEL PRÓBÁLKOZOL ERREFELÉ?

Tiki összerezzent, ahogy a sötét árnyék ráhullott a zugra, ahol szunyókálást mímelve gubbasztott. A fiú sűrű, fekete haja a homlokába csüngött, homályba borítva a szemét. Olyan rámenősen mozgott, hogy a lány ösztönösen visszahőkölt. A kocsmai éles fények megvilágították a közeledő arcát. Tiki felismerte, és a gyomrából elillant a félelem sava.

– Rieker! – mondta halkan. – Te meg mit csinálsz itt? – Az időzítés nem is lehetett volna rosszabb. – Már megint követtél? – Bemérte a célpontot, már csak a megfelelő pillanatot várta, hogy akcióba lépjen.

– Méghogy én követlek téged? – Rieker fölényesen horkantott. – Miért tennék ilyet? – Megcsörgette a pénzt a zsebében, mintha bosszantani akarná Tikit. – Pár hónapja a Word’s Endnek dolgozom. – Kezében sörös kupájával rákönyökölt a deszkaasztalra. – Talán te követsz engem. – Gunyorosan végigmérte a lányt. – Mert esküszöm, korábban nem láttam itt a csinos pofikádat.

Tiki kényszeredetten mosolygott. – Lehet, hogy nem figyeltél eléggé. – Lejjebb húzta sapkájának ellenzőjét, hogy elrejtse arcvonásait. Riekeren kívül senki sem tudta, hogy a nadrág és a bő férfikabát egy tizenhat éves lányt rejt. Még Rieker is csak két hónapja szerzett tudomást róla.

Tiki akkor figyelt fel rá, amikor Rieker kilépett egy órásműhelyből a King’s Crosson. Úgy fúrta bele a két kezét a rongyos, fekete kabátja zsebeibe, mintha dugdosna valamit. Olyan gyanakodva sandított a lányra, hogy annak arra kellett gondolnia, ugyan mit emelhetett el ez az alak? Kíváncsi lett, és a nyomába szegődött.

Rieker hírességnek számított London nyomornegyedeiben. Nevét ismerték az East End-i Bishopsgate-től a város szívében levő Charing Crosson át egészen Kings Crossig a North Enden. A zsebmetszők azt suttogták róla, hogy bármit el tud lopni. De Shamus mást is mondott Tikinek: Rieker egy szempillantás alatt el tud tűnni. A lány nem hitt Shamusnek, de tudni szerette volna, hogyan képes Rieker mindig lelépni a rendőrök elől. Azt is tudni szerette volna, hogy mostanában miért mutatkozik olyan sűrűn Tiki vadászterületén, a Charing Crosson.

Rieker hátranézett, mintha megérezte volna, hogy Tiki jön utána. Pillantása lesiklott a lány arcáról, mögötte figyelt valamit. Aztán egyszer csak szó nélkül sarkon fordult és futásnak eredt. Tiki ösztönösen követte a példáját. A rendőr ekkor ordított rájuk, hogy álljanak meg.

Olyan közel járt Tikihez, hogy lerántotta róla a lötyögő kabátot. Előbukkant a hosszú varkocs és az alak, amely határozottan nem vallott fiúra. Tiki sosem felejtette el, milyen arcot vágott Rieker.

– Mit keresel idefent, északon, Camden Townban? – Rieker hangja visszazökkentette a jelenbe. – Kicsit messze van a Charing Crosstól.

– Meglehet – válaszolta a lány egykedvűen. – Viszont London legnagyobb kocsmája megéri a fáradságot.

Rieker kihúzott magának egy széket az asztal mellől. A falábak végigkaristolták a padlót. – Egyedül vagy?

Tiki tiltakozva felemelte a kezét. – Ne ülj le, mert nem maradhatsz itt! Egyébként semmi közöd hozzá, hogy kivel vagyok, hova megyek! – Ingerülten visszafordult a tömeghez. Hova lett a célpont? Füstfelhő lebegett a kocsmában a tengerészekből, gyertyamártókból, szenesemberekből, szemetesekből álló, vegyes társaság fölött. A lány fölismerte Bilbyt, a patkányfogót és Mr. Bonfieldet, a vándorkereskedőt a Covent Garden piacról, de hol van MacGregor?

Heteken át leste a nagydarab, vörös skótot, esténként kocsmáról-kocsmára követte. Ruhaüzletei voltak Seven Dialsben meg a Petticoat Lane-en, és szerette elinni a bevételt, különösen péntek esténként. Amikor berúgott, elővigyázatlan lett. Tiki ujjai bizseregtek a várakozástól. Az ő képességeinek nem jelentett kihívást egy MacGregor, de nagyon ellenszenvesnek találta a hőzöngését meg azt, ahogy gorombáskodott a pincérlányokkal. Öröm lesz könnyíteni az erszényén. A mennykőbe, csak nem szalasztotta el?

– Utolsó felszólítás! – a csapos hangja keresztülhasított az ivó lármáján. – Kupákat kiinni! Záróra! – a World’s Endben telt ház volt ma este. A deszkapadló csúszott a kiömlött sörtől, átható malátaés élesztőszag terjengett.

Matrózok gubbasztottak a deszkapultnál, úgy hajoltak az italuk fölé, mintha attól félnének, hogy ellopják a poharukat. A falakat borító nagy tükrök, amelyekbe whiskyk vagy sörök nevét maratták, visszaverték az éles fényű lámpák fényét és a dohányfüst felhőjét. Minden széken ültek. Szoknyájuk szegélyét az övükbe tűrő pincérlányok és prostituáltak nyomakodtak át az asztalok között nyüzsgő sokaságon, mosolyogtak és csipkelődtek a törzsvendégekkel. Csörömpölő zongoraszó festette alá a ricsajt, amely olyan diszharmonikus volt, akár egy többszörösen lehangolódott, húros zeneszerszám.

Tiki tekintete beleütközött egy krumpliorrú, magas emberbe.

Megvan!

A nagydarab MacGregor, akinek araszos vállán majd szétrepedt a kopott, barna kabát, ugyancsak fényes kedvében volt ma este. Vörös arccal, imbolyogva bömbölt egy malac nótát, és ritmikusan hadonászott a söröskorsójával.

Rieker követte Tiki pillantását. Előrehajolt. – Ne! MacGregort ne!

Tiki haragosan prüszkölt. – Mi a mennykőért ne? Fél éjszaka őt figyeltem. – Fel akart állni a székéről, de Rieker elkapta a csuklóját, és nem engedte.

– Túl részeg – figyelmeztette Tikit. – Ha rajtacsíp, kutyavilág lesz!

– Vedd le rólam a kezed! – szűrte a fogai között a lány. Kitépte magát, és felugrott. Fiona áradozhat arról, milyen daliás Rieker a magas atlétaalakjával és a titokzatosságával, ám Tiki ugyanilyen mértékben idegesítőnek találta.

Rieker szája mosolyra húzódott, füstszürke szeme ragyogott.

– Játssza a cica az oroszlánt? Nem elég éles a karmod, cicus, hogy bárkit meghasogathass vele!

Tiki gondolkodás nélkül odabökött az ujjával a fiú mellére.

– Idefigyelj, Rieker! Nem vagyok a cicusod, de másé se! Azt teszem, ami jólesik, és hálás lennék, ha békén hagynál!

A fiú macskaszerű fürgeséggel ragadta meg a karját. Arcára, mielőtt fegyelmezhette volna magát, kiült a megdöbbenés.

– Mi ez? – emelte föl a lány csuklóját.

Indaként kanyargó vékony, sötét vonalak fonták körül Tiki halvány, törékeny csuklóját. Rieker olyan keményen markolta a lány kezét, hogy Tiki ujjai bizseregni kezdtek. Elakadt a lélegzete, és megrándult az arca.

– Rieker, hagyd abba! Fáj!

A fiú lazított a szorításon, de továbbra sem engedte el a lány kezét. – Tiki, hol szerezted ezt a jelet?

Tekintete hitetlenkedő, fürkésző volt, mintha Tiki gondolataiba akarna belelátni. A lánynak akaratlanul az jutott eszébe, milyen hosszú a füstszínű szemeket övező pillakoszorú. Furcsa idegesség bizsergette a gyomrát. Ekkor a részeg MacGregor újabb sörért ordított. Hangja túlharsogta a lármát, és megtörte a varázslatot.

– Azt mondtam, engedj el! – Tiki akkora erővel rántotta meg a karját, hogy Rieker korsójából kiloccsant a sör, egyenesen bele egy közeli matróz képébe. A tengerész egy pillanatra elhűlt, de aztán megrázta a fejét, és csipás szemével keresni kezdte a bűnöst.

Tiki épp időben fordult meg, hogy lássa, amint a tengerész leszegi a fejét és a vállával megtaszajt egy ártatlan kéményseprőt. A szénporos emberke hátrarepült a tömegbe, és többeket fellökött. Elszabadult a pokol, tengerészek és iparosok öklözték és rúgták egymást.

Egy pillantra röpke csodálkozás töltötte el a lányt: milyen különösen viselkedett Rieker, amikor meglátta az anyajegyét! De aztán gyorsan kiverte a fejéből a gondolatot. Ez az ő esélye.

Otthagyta az asztalt, és oldalvást befurakodott a tömegbe. Fejét lehajtotta, hogy sapkája eltakarja az arcát. Rendszerint nem vállalt ekkora kockázatot az esti utolsó lopásnál, de be akarta bizonyítani, hogy Rieker téved.

– Tiki, várj! – kiáltott utána Rieker.

Tiki hátranézett. A fiú elakadt a tömegben, nem tartóztathatta fel. A lány elégedetten mosolygott. El tud ő bánni MacGregorral. És ha még néhány pénzdarab csörög a zsebében, biztosan kevésbé fog fázni, amíg megteszi a hosszú utat hazáig, az elhagyott órásműhelybe a Charing Cross szomszédságában.

Mély lélegzetet vett, mert közeledett a célponthoz. Kígyóként kanyargott a vadul csapkodó végtagok erdejében. MacGregor önfeledten élvezte a kézitusát, rekedt bőgéssel, kivörösödött képpel bátorította a küzdőket. Arca fénylett az izgalomtól, számos verekedést látott orra hegyén kövér verejtékcsöpp kerekedett.

Tiki közelebb siklott, és belenyúlt a boltos zsebébe. Ahogy remélte, MacGregornál jó sok pénz volt. Összemarkolt egy csomó érmét, és elkezdte kihúzni a kezét.

A nagydarab ember pillantása úgy zuhant rá, akár a szikla. MacGregor hunyorgott vérben forgó szemével.

– Te meg micsinálsz, fiam? – mordult rá.

– Semmit, bácsi – hebegte Tiki. Megpróbált hátrálni, de nem mozdulhatott a sokaságtól.

– Mi az a markodba? – kapott utána a lapátkezű MacGregor. – Muti csak!

Tiki összecsapta a tenyerét, hogy ne lehessen hallani a pénzcsörgést, aztán fölmutatta a kezét, és az ujjait billegette, hogy elterelje MacGregor figyelmét az érmékről, amelyek belecsúsztak a kabátja ujjába. – Esküszöm, uram, nincs ott semmi!

A tömeg ismét meglódult. Egy behemót szénszállítót nekilöktek MacGregornak. A szenesember fejéről lerepült a fekete kalap. Ugyanakkor MacGregor söröskupája széttört a padlón.

Ez baj volt.

MacGregor elbődült haragjában. Tiki teljes erejéből hátradöfött a könyökével, bele egy petyhüdt pocakba.

– Uhh! – nyögte valaki. – a fenébe! – a lány mögötti ember hátralépett, amitől megnyílt a tömeg. Tiki egy szempillantás alatt keresztülvetődött a résen.

– Gyere vissza, te kis tolvaj! – harsogta MacGregor.

TIKI ÁTFURAKODOTT A TÖMEGEN. Feltépte a vastag deszkaajtót, és kisurrant a dermesztő téli hidegbe. Kapkodta a levegőt, melle zihált az erőfeszítéstől. Hova bújhatna? Még egy perc, és MacGregor utoléri.

A távolban magányos fogat zörgött a macskakövön a fagyos éjszakában. A mindenit! Olyan késő volt, hogy csak kevés bérkocsi járt, és ez is rossz irányba tartott.

Egy lépést tett az úttest felé, jobbra-balra nézett, a menekülés útját kereste. Mögötte nyikorogva kinyílt a kocsmaajtó.

– Hol van? – recsegte egy érdes hang.

Tikinek elállt a lélegzete. MacGregor volt az. Az ördögbe! Furásnak eredt. A kocsi éppen befordult a sarkon.

– Hé, te! – bömbölte MacGregor. – Állj!

A lány kivágódott az árnyékból, és a fogat hátulja felé robogott. Villámgyorsan megragadta az egyik hátsó merevítőt, és könnyedén felszökkent a csomagtartóra, ahova a poggyászt rakják. Bebújt a kis polc sarkába, a kerék mögé, onnan nézte, ahogy MacGregor kidübörög a macskaköves úttestre és értetlenül forgatja a fejét.

– Hova lett? – bömbölte.

Mögötte ebben a pillanatban lépett ki valaki a kocsmából. Tiki fölismerte a magas árnyban Riekert.

– Hát, így kell lopni MacGregortól – dünnyögte a lány.

A fogat nyikorogva befordult egy sarkon, a kocsma eltűnt. Tiki fáradt sóhajjal elhelyezkedett a kis polcon, és felkészült a visszaútra a Charing Crosshoz. Teste sajgott, mert egész álló nap talpon volt, a gyomra korgott az éhségtől. Megtapogatta a zsebét húzó érméket, és elégedetten mosolygott. Ebből kifizetheti a süteményest, és vehet egy akkora cheddar sajtot, amely elegendő lesz mindnyájuknak.

Hogy örülnek majd a többiek! Mostanában ritkán jutnak ételhez. Shamus és Fiona rendszeresen odaadják az adagjukat a kicsiknek, Tootsnak és Clarának, de a négyéves Clara még így is szívet tépően sovány. Tiki megpróbált nem gondolni az állandó köhögésre, amely mostanában kínozta a gyermeket. Talán vásárolhat egy kis tejet is, hogy beleáztathassa Clara kenyerét.

Szorosan átkarolta a térdét, hogy kevésbé fázzon, és a csuklóján indázó fekete kacsokat nézte. Milyen furcsán viselkedett Rieker, amikor meglátta őket! Tiki általában takargatta a csuklóját, nem akarta felhívni a figyelmet a különös anyajegyre. Amikor kisebb volt, mama azzal ugratta, hogy megjelölték a tündérek. Eszébe jutott az anyja suttogása: Itt vannak körülöttünk. Figyelj, és meglátod őket.

Mama emlékétől megfájdult a szíve, ezért inkább félretolta a szomorú gondolatot. Most fontosabb dolgokkal kell foglalkoznia, például hogy honnan szerezzen mindennap ennivalót. Hátrahajtotta a fejét, lehunyta a szemét, és hallgatta a lópatkók visszhangos kopogását az éjszakában.

Második fejezet

TIKI FELRIADT. A fogat megállt.

A lány előrehajolt, hogy kilessen a kocsi oldala mentén, és értetlenül nézte az izzó fénygömböket a sűrű párában. Hova került? Elmosódó körvonalú kocsik sorát is látta. A vastag köd letompította a horkantásokat, a patkók koppanását. Balra valamilyen palota magasodott a homályban. Jobbra látta a lelógó ágak között az utcai lámpákat. De melyik utcán világítanak? Lehetetlen volt megállapítani a világot elborító ködben.

Szorosabban markolta a merevítőt, mert a fogat hirtelen zötytyenéssel elindult. A lány összehúzta magát a csomagtartóban, igyekezett rejtve maradni.

– Erre hozd! – kiáltott valaki a távolban.

Le kell lépnie. A ködön át látta egy hatalmas épület körvonalait. Magas oszlopok nyújtóztak a homlokzat előtt. Tar szilfák sora vezetett a bejárathoz. Mély lélegzetet vett, leugrott a kocsi hátuljából, és berohant az egyik fa árnyékába. Az érdes kérgű törzshöz tapadt, és várt, ellenőrizve, nem látták-e meg. Egy perc múlva ellökte magát a fától, és futva indult az épület oldala felé.

Megkönnyebbült sóhajjal támaszkodott a durva kőnek. Hogy lehetett ilyen ostoba? Elaludni a csomagtartóban! Most azt sem tudja, hol van!

Gyomra hangosan felmordult. Délután óta nem evett, és az a kétszersült is olyan kemény volt, hogy majd beletört a foga. Clara és Toots éhezni fog, hacsak Shamusnak vagy Fionának nem sikerült meglopnia valakit vagy csórni egy kis gyümölcsöt valamelyik árustól. De az árusok jól vigyáztak a gyümölcsös-zöldséges kordéjukra, hosszú pálcával sújtottak oda az éhes gyerekek kezére, akik csenni akartak tőlük.

Összeszorult a szíve. Már éjfélre járhat az idő. Rendszerint vacsora tájt tért haza, mert addigra túlságosan megritkult a tömeg, nem volt biztonságos a zsebtolvajlás. Clara szerette megvárni esténként. Vajon találgatja-e, hol lehet Tiki, miközben magához öleli Kutyust, a fűrészporral töltött állatkáját?

Fénykéve hasított az udvar sötétjébe. Szélesre tárult egy mellékajtó, mintha őt hívogatná. Csábító pecsenyeillat áradt ki rajta. Tiki gyomra ismét megkordult, ezúttal hangosabban.

Habozott. Jó sok pénzt lopott ma este, csakhogy a süteményes rég hazament a Charing Crossról, a boltok pedig bezártak. Olyan éhesek lesznek a gyerekek! Merjen egy kis ennivalót csenni, mielőtt hazaindulna?

Közelebb araszolt. Nem bírt ellenállni a sülő kenyér és a hús illatának. Ahogy átlépte a küszöböt, takaróként borult rá a tűz melege. A konyhában sistergett a munka. Egy vörös arcú, kövér asszony, aki csakis a főszakács lehetett, henteskéssel hadonászva dirigálta a konyhalányokat.

Tiki bebújt egy lisztes zacskókkal megrakott, homályos fülkébe, a falhoz tapadt, és körülnézett. Olyan rengeteg étel készült itt, hogy a lány szeme tágra meredt. Leveseket, mártásokat kavargattak a tűzön. Valamilyen húsból – vad vagy marha lehetett – pecsenyelé csöpögött a nyílt lángba. A közelben spárga, borsó, sárgarépa várta

fazekakban, hogy megpárolják. Volt egy asztal, amelyen semmi más nem volt, csak kenyér. Sok-sok frissen sült kenyér!

Tiki szájában összefutott a nyál a bőség láttán. Mit nem adott volna, ha csak néhány kenyeret és egy darab marhahúst hazavihetne a többieknek! A tizenhét éves Shamus úgy megnőtt, hogy a csuklója és a bokája kilóg a rongyaiból, mintha tévedésből a tízéves Toots nadrágját húzta volna föl. A tizenöt éves Fiona csinos arca csontos és beesett.

– Forgasd meg azt a nyársat, különben szénné ég a hús, és akkor én pörkölök alád! – a szakácsné húst szeletelt a deszkán. – Ez rád is vonatkozik, kisasszony! – Késével egy lány felé bökött, aki egy jókora fazékban kavargatott. – Rajta ne kapjalak még egyszer, hogy ábrándozol!

Tiki egy kerek cheddar sajtot gusztált a közeli asztalon. Sok kisebb sajtdarab volt mellette, várva, hogy megolvasszák. El tudna happolni pár apró kockát, meg két kenyeret. Senki sem venné észre.

Valami megmozdult. Egy kisfiú leste a padlóról. Pelére emlékeztette a lányt: nagy szeme olyan volt, mint két sötét szilva az arc kerek lepényének közepén. Tiki az ajkához emelte az ujját. A fiú pislogott, azután bólintott, mutatva, hogy hallgatni fog. Meg merje kockáztatni a dolgot?

– Annak a kenyérnek idő kell, hogy lehűljön! – harsogta a szakácsnő. – Mary, rakd bele a kenyeres kosarakba, és vidd a fal mellé! Kell az asztal a süteményeknek.

Most vagy soha. Tiki odaugrott a sajtos asztalhoz, és lekuporodott mellé. A jövő-menő konyhalányok lengő szoknyáját figyelve feljebb csúsztatta a kezét, és vaktában elkapott egy sajtot. Beledugta túlméretezett kabátzsebébe, majd négykézláb elindult a kenyerekkel megrakott asztalhoz.

Egy pillantást vetett a kisfiúra, aki továbbra is őt figyelte.

– Ellie! – kiáltotta a szakácsné. – Hozz egy zacskó lisztet! – Folytatódott az edénycsörömpölés, a kések ütemes kopogása, mintha a konyha óriási gépezet lenne, amelynek alkatrészei és fogaskerekei teljes gőzzel működnek.

Tiki végigkúszott a padlón, és hálás volt az asztal alatti árnyékokért. A kenyeres asztal alatt lecövekelt, a megfelelő pillanatot várta. Akárki lakik is itt, olyan sok ennivalója van, hogy észre sem veszi, ha hiányzik pár morzsa. Arra gondolt, hogy felragyog majd Toots szeplős arca, ha megmutatja neki a friss cheddart.

Az egyik konyhalány odajött ahhoz az asztalhoz, amely alatt Tiki rejtőzött. Tiki visszafojtotta a lélegzetét, miközben a lány egy kosárba szedegette a kenyereket. Amint a szolgáló elment, Tiki vaktában felnyúlt az asztallapra. Éppen megmarkolt egy kenyeret, amikor valaki azt rikoltotta:

– Ki van odalent?

A lány kivágódott az asztal alól. Egy pillanatra látta a kisfiút, akinek a szeme nagyra nyílt, és a szája „o” formára kerekedett meglepetésében. Tiki az ajtó felé menekült volna, amelyen bejött, ám a fülkéből, ahol korábban rejtőzött, kilépett egy másik konyhalány, aki nagy lisztes zacskót szorított a melléhez. A lány felsikoltott, megdermedt, és elzárta Tiki előtt az utat.

– Állj! – bömbölte a szakácsné. – Tolvaj!

Tiki egy másik ajtón próbált szökni. Olyan sebesen száguldott a homályos folyosón, ahogy bírt, mit sem törődve azzal, hogy bakancsa döng a fapadlón. Sikoltozás, ordítás kísérte. Tiki hallotta a megtermett szakácsné dübörgését.

– Mars vissza az istállóba, ott a helyed! – üvöltötte a kövér aszszony.

Tiki addig rohant a homályos folyosók útvesztőjében, amíg meg nem pillantott egy résnyire nyitott ajtót. Besiklott rajta, halkan becsukta maga mögött, és a hűvös fának támasztotta a homlokát. Hegyezte a fülét, hogy üldözik-e. Egyik hosszú perc követte a másikat. Tiki az ajtóra szorította a fülét, készen rá, hogy bármikor eliramodhasson. De semmit sem hallott a folyosóról. Megkönnyebbülten sóhajtott, boldog volt, hogy egyelőre sikerült megszöknie.

Hátat fordított az ajtónak, és elállt a lélegzete. Hatalmas, nyolcszögletes teremben állt. Minden falat elborítottak a polcok, minden polc tele volt könyvekkel. És ha ez nem lett volna elég, a polcok alsó nyolcszögén állt még egy második is, amely az óriási, boltíves ablakokig ért, magasan a lány feje fölött.

Tiki eltátotta a száját megdöbbenésében. Hátraszegte a fejét, és felbámult a töméntelen könyvre. Bakancsa alatt plüss szőnyeg tompította lépéseinek zaját. Megfordult a tengelye körül, hogy mindent lásson. Hangyányinak érezte magát az irdatlan helyiségben.

Nagy asztal állt a szoba közepén, amelynek túlsó végén üvegezett ajtó nyílt. A kandallóban parázzsá égett a tűz, és gázlámpák vonták puha fénybe a helyiséget. Ismerős vágyakozás szorította össze Tiki szívét, ahogy nézte a falakat elborító polcokat.

Felmerült benne egy régi emlék: az apja a tűz mellett ül, kezében pipával, miközben Dinah Craik meséit olvassa fel Tikinek. Scotty, a spániel a mesét hallgató Tiki ölében alszik. Anyja a másik karosszékben ül, sötét hajú feje a kézimunka fölé hajlik. Olyan eleven volt az emlék, hogy Tiki váratlanul gombócot érzett a torkában.

Ellenállhatatlanul vonzotta a legközelebbi polc. Ujjai végigfutottak a bőrkötésű gerinceken. Szeretett volna kinyitni egyet, hogy elolvassa a bennük rejlő titkokat. Továbbment, beljebb a szobába. A hatalmas asztal pontosan olyan formájú volt, mint a szoba: négy láb tartotta a nyolcszögletű lapot. A közelben óriási, nyitott könyv feküdt egy pulpituson, lapján nagyítóval. Tiki fölvette a művészien faragott keretbe illesztett, átlátszó üveget, és ránézett a térképre.

– Tudom, hogy itt van valahol – mondta egy hang az üvegajtó mögött. – Korábban láttam.

Tiki rémülten ugrott egyet, amikor felpattant a könyvtár befelé nyíló ajtaja. A nagyítót markolva lebukott az asztal alá, szívverése a fülében kalapált. A szőnyegen halk lépések közeledtek a búvóhelye felé.

– Jelenleg csak ezzel veheted rá, Arthur, hogy higgyen neked – felelte egy másik hang. Újságlapok zizegtek, riasztóan közel Tiki rejtekéhez.

– Itt is van. – Arthur hangja mély és kellemes volt.

– Vagyis megtaláltad? – a második hang nem volt olyan mély, mint az első, és fiatalabbnak tűnt.

– Igen, innen vettem az adatot – felelte Arthur. – Smithson majd szégyenkezhet, ha meglátja ezeket a számokat. Lefogadom, hogy ez Grace legjobb krikettidénye.

Tiki vadul dobogó szívvel hallgatta a beszélgetést az óriási asztal alatt. Nem tudná megmagyarázni ennek a két fiatalembernek, mit keres ebben a szobában, a zsebében kenyérrel és sajttal. Azonnal rájönnének, hogy tolvaj.

– Emelni kellett volna a tétet – mondta a fiatalabbik, és heherészett. – Tudod, Arthur, minden lehetőséget ki kell használni a gazdagodáshoz.

– Jó is, hogy Smithson tartozik nekem, mert múlt éjszaka sokat vesztettem a kártyán. Erről jut eszembe, Leo – mondta Arthur –, azt hiszem, Isabelle Cavendish téged tekint lehetőségnek.

Leo pontosan Tiki feje fölött válaszolt, olyan váratlanul, hogy a lány összerázkódott. Az ajkába kellett harapnia, hogy ne kapjon levegő után, amikor meglátta két fekete cipő orrát, alig félméternyire a vállától.

– Isabelle legalább érdekes. És csinos. Hát nem lélegzetelállító ma este? A legtöbb lány alig tud normálisan csevegni. Folyton csak a vihorászás meg a hiábavalóságok. Miért olyan iszonyúan unalmas a női nem?

Arthur elnevette magát. – Talán meg kellene próbálnod valami másról is beszélni a lovakon és a vadászaton kívül. Mi van Isabelle-ben a külsején kívül, amit olyan elbűvölőnek találsz?

Tiki halk pukkanást hallott, azután üveg csendült.

– Ma este anya egyik gyűrűje után érdeklődött. Ismered te is. – Szünet következett, majd halk sóhajtás hallatszott. – Szeretem a pezsgőt.

– Milyen gyűrű? – Arthur hangja elárulta, hogy közelebb lépett.

– Amelyiket anya elrejtett. Piros kő van benne – felelte Leo. Susogás hallatszott. – Ez az.

Egy hosszú percig csend volt. – Ez a békekötés gyűrűje? – kérdezte fojtottan Arthur. – Honnan szerezted?

– Ma este emeltem el anya páncéldobozából – felelte Leo.

– Tudja?

Leo felhorkant. – Futóbolondnak nézel?

– Ti mit csináltok itt? – kérdezte élesen egy idősebb nő.

– Ó, anya! – felelte Arthur lazán. – Csak lejöttem az újságért, hogy megmutassak valamit Charlie Smithsonnak. – Zörgette a papírt, hogy szemléltetéssel támassza alá az állítását.

– És te, Leo? Neked mi a mentséged? – a szoknyasuhogás közeledett. – Odafent kellene lennetek a bálteremben, a vendégeitekkel. Mi az a kezedben, Leo?

– Csak egy pohár pezsgő, anya – felelte a fiatalabb hang. Valami lepottyant az asztal alatti sötétbe. Leo felsóhajtott. – Mindössze el akartam szabadulni egy kicsit az estélyről. – Pár lépéssel eltávolodott az asztaltól, de elég közel maradt ahhoz, hogy Tiki továbbra is láthassa fekete cipősarkát. – Néha ki kell pihennem a közfigyelmet.

– A figyelemnek megvan a rendeltetése – mondta az asszony. – Szövetségeket kell kötnünk. Ne pazarolj túl sok időt Isabelle Cavendishre! Gyerekkorod óta ismeritek egymást. Szánj több időt arra a fiatal orosz hercegnőre… mi is a neve? Maria?

– Marija Alekszandrovna nagyhercegnő – felelte Arthur.

– Igen, ő.

– Olyan, mint egy ló! – mondta Leo.

– Mivel szereted a lovakat, nyilvánvalóan szépnek találod. – a nő csettintett. – Gyertek! Vendégeink számítanak a lehetőségre, hogy ma este láthatnak benneteket és beszélhetnek veletek – mondta. – Sokuk nagy utat tett meg, hogy itt lehessen.

– Igen, máris megyünk – felelte Arthur. – Csak szeretnék…

– Most, rögtön! – a hang egyértelműen éreztette, hogy nincs alku.

A csönd csak egy töredék másodpercig tartott, azután a cipők végigsurrogtak a szőnyegen.

– Remek ötlet, anya – szólt Leo könnyedén és derűsen. – Felkísérhetjük?

– Köszönöm, drágám, az jó lenne. Vissza akarok térni… – Az asszony hangja elhalt. Kimentek a szobából, az ajtó becsukódott.

Néhány hosszú perc múlva Tiki kifújta a levegőt, és elnyúlt a vastag szőnyegen.

Ez rázós volt.

Leste a tárgyat, amelyet Leo az asztal alá ejtett. Annyira megigézte a szépsége, hogy a gyűrű után kellett nyúlnia. Szinte mintha szólította volna a fényesen ragyogó, tömör aranykarika, amelybe vérszín követ foglaltak.

Belenézett a rubin vörös közepébe, forgatta a követ, hogy több fényt kapjon. Valami megvillant. A lány a torkában dobogó szívvel hajolt közelebb. A kő mélyén mintha tűz lángjai lobogtak volna.

Kimászott az asztal alól, és az egyik lámpa alá tartotta a gyűrűt. Hogyan éghet tűz egy gyűrűben? Észrevette, hogy a karika belsejébe parányi betűket véstek.

Na síochána, aontaímid. A békességért beleegyezünk.

Tiki hangosan mormolta a szavakat. Ismét fölemelte a gyűrűt, és figyelte, hogyan villognak és táncolnak benne a lángok. Lélegzetelállító volt. Nem tudta levenni róla a szemét.

Felhúzta a gyűrűt. Az ujja bizsergett, mintha a kőben lobogó tűz melegítette volna a bőrét. Fölemelte a kezét, hogy megcsodálja a rubin szépségét. A lángok úgy hunyorogtak rá a mélyből, mintha titkos üzenetet küldenének.

Gyorsan körülnézett a szobában, mielőtt lehúzta a gyűrűt, hogy a zsebébe dugja. Magának még sohasem lopott semmit. Csak azért csórt, hogy életben maradjanak. De ezt a gyűrűt meg akarta tartani.

– Talán észre sem veszik, hogy hiányzik – győzködte magát suttogva.

Az egyik könyvespolcon tizenkettőt ütött az óra. Éjfél van. Viszsza kell jutnia a Charing Crossra. A többiek már bizonyosan aggódnak. A folyosóra vezető, hátsó ajtóhoz sietett, résnyire nyitotta. Senkit sem látott.

Végigfutott a félhomályos folyosón, lábujjhegyen, hogy minél kisebb zajt csapjon. Miközben a folyosók útvesztőjében kanyargott, egyre erősödött a konyhai lárma, az edénycsörgés meg a zenebona, amit az emberek csaptak. A konyhalányok karattyolásába hol egy mély férfihang szólt bele, hol a szakácsné kiabálta túl őket.

Tiki lassított, ahogy az ajtóhoz közeledett. Vigyázva előrehajolt és belesett a résen. A szakácsnénak és a lányoknak ugyancsak volt dolga: szeleteltek, kavargattak, pároltak, gyúrtak. Vörös kabátos, vékony, kopaszodó ember támaszkodott a falnak a fülke mellett, amelyben a lisztet tárolták. Háta részben eltakarta az ajtót.

– Tolvaj a konyhában? Biztos, hogy nem a mi szakács nénink hörpintett fel már megint Urunk véréből? – kérdezte.

– Ne kezdd újra, Angus! – kiáltott oda a szakácsné a nagy tűzhely mellől. – Már éppen eleget hallottam tőled!

Senki sem nézett Tiki felé. Megragadta az alkalmat.

Elfutott a folyosón a külső ajtóig, és kiosont a hideg éjszakába. Rohant a fák árnyékába, vissza se nézett. A köd felszállt, így láthatta, hogy hintók várják a sarkon is bekanyarodó sorban az estély vendégeit. Innen nem kockáztathatja a potyautazást.

A legsűrűbb árnyékban maradva rohanni kezdett valami parkféle irányába, és eltűnt a sötétben. Amikor biztonságos távolba került, elővette a nadrágja zsebéből a gyűrűt. A holdfénynél láthatta, hogyan izzik fel a kőbe zárt tűz: mint amikor a parázsból felcsapnak a lángok.

Különös sóvárgás fogta el. Visszahúzta a gyűrűt az ujjára, és forgatta a karikát, hogy figyelje a fény játékát. Ez az ékszer egy vagyont érhet. Hazaviheti-e vajon, hogy elsózza egy orgazdának?

Nem. Ezt nem meri.

Ha elkapják ezzel a gyűrűvel, bedugják a Newgate börtönbe, és ott rohadhat haláláig. Időre van szüksége, hogy gondolkodjon, tervezzen.

Addig futott egy tó partján, amíg egy fenséges, öreg szilfához ért, amely sötét árnyékot borított a többi fára, a holdfény és a felhőrongyok foltvarrott takarója alatt.

Megragadott egy gallyat, föllendült egy ágra, lekuporodott a tövében, és addig tapogatta a szivacsos mohával benőtt kérget, amíg rá nem talált egy odúra egy letört ág helyén.

A gyűrű itt biztonságban lesz néhány napig. Senki sem fogja keresni ezen a vén fán. Itt hagyhatja, amíg ki nem találja, mitévő legyen vele.

Letépett rongyos nadrágja aljáról egy csíkot, és kelletlenül lehúzta az ujjáról a gyűrűt. Gondosan beburkolta a szövetbe. Azután vigyázva bedugta az odúba, és mohadarabokkal álcázta a lyukat.

Miután ilyen jól elrejtette a gyűrűt, leugrott az ágról a bokrok közé. Lesöpörte a nadrágját, elmosolyodott. Csak utána fordult vissza, hogy megnézze a palotát a tó másik partján. Bár a fák eltakarták egy részét, Tiki innen is láthatta, mert úgy kivilágították, akár a Big Bent. A lány mosolya lehervadt, és hideg ujjak szorították össze a szívét. Ráismert a sziluettre.

Ez a Buckingham-palota!

Eszébe jutottak a fiatalemberek, akik bejöttek a könyvtárba, amikor ő ott bujkált. Leo… Leopold herceg? És Arthur herceg? És az az idősebb asszony… Anya…

Ördög és pokol! Most lopta el a királynő gyűrűjét!

Harmadik fejezet

TIKI FÉLRETOLTA AZ EGYETLEN SZÖGÖN LÓGÓ deszkát, és besiklott az elhagyott órásműhelybe a Charing Cross tőszomszédságában. Azon a falon, amely elválasztotta Tikiék úgynevezett otthonát a vasúttól, három, boltíves ablak engedte be a hevenyészett ajtó fölött az állomás tejszínű fényét, épp csak annyit, hogy Tiki láthassa az árvák kis családjának árnyalakjait.

– Tiki! – Toots hozzárohant és átölelte. – Már azt hittük, hogy lefüleltek a rendőrök!

– Vagy valaki rajtakapott. – Fiona hangját meglágyította az aggodalom. – És bevittek a dutyiba!

– Minden rendben, Tiki? – Shamus magas, vékony árnyék volt a szűrt fényben.

– Igen, ne aggódjatok – felelte Tiki. Átkarolta Toots keszeg vállát. – Csak éppen felugrottam egy csomagtartóra, és elaludtam.

– Elaludtál egy kocsi hátulján? – kérdezte Fiona. Egy rongykupacban bújt meg az apró vaskályha mellett, amely elég hőt adott, hogy télen elviselhető legyen a szobában a hőmérséklet, már ha sikerült szenet találniuk, amivel fűtsenek. – Ebben az időben? Hiszen fagy!

– Fáradt voltam – felelte Tiki. Gyufa sercent, Shamus gyertyát gyújtott. Amikor a kanóc tüzet fogott, az apró láng reszketeg árnyakat rajzolt a falra. A gyertyafény aranyszínre festette Shamus szőke haját.

Gyűrött pokrócok, szakadt kacabajkák hevertek a kályha mellett, ahol külön hálóhelye volt a lányoknak és a fiúknak. A hosszú szoba közepén egy felfordított ládára tett deszka szolgált asztalként. Tiki a két hitvány székhez indult, amelyeket a Drury Lane egyik kiégett lakásából szereztek. – De most már itthon vagyok, úgyhogy együnk. – Látványos mozdulattal felmutatta a zsebéből kivett kenyeret meg a sajtot, majd az asztalra tette őket.

– Cheddar! – kiáltotta Toots. Úgy rohant az asztalhoz, hogy majd’ elesett. – Hol szerezted, Teek?

– Szerencsém volt hazafelé jövet.

– Olyan éhes vagyok! – Fiona lelökte magáról a takarót, és csatlakozott Tootshoz az asztalnál. – Ma nem volt nagy szerencsénk. – Akkora darab kenyeret gyömöszölt a szájába, hogy kidagadt tőle az arca.

– Hogy van Clara? – kérdezte Tiki. Kihúzta hosszú, sötét varkocsát a kabát alól, és elkezdte kibontani, mert minél előbb szerette volna kimasszírozni a feszültséget a tarkójából.

Mintha csak a kérdésére válaszolna, mély, hurutos köhögés hallatszott egy kis kupacból, ugyanonnan, ahol Fiona gubbasztott. A köhögés rekedt sóhajba fulladt.

Tiki a hang felé fordult. – Csúnyábban köhög.

– Igen, és egy kicsivel többet – helyeselt Shamus.

Tiki hat hónapja talált rá erre a kislányra, aki egy szemétrakáson feküdt a félreeső Craven Streeten, a Charing Cross közelében. Hazavitte és ápolta, bár hetekig nem lehetett biztos benne, hogy a kislány megmarad. Az ezt követő hónapokban Tiki keményen dolgozott, hogy Clara felépüljön. A négyéves, törékeny gyermek állapota folyamatosan javult, de három hete kiújult a köhögése.

Tiki keresztülvágott a szobán. Szeme közben alkalmazkodott a félhomályhoz. Clara mélyen aludt, az arcához szorítva Kutyust. Tiki szívét annyira összeszorította a szeretet, hogy elakadt a lélegzete. Reggel valamilyen gyógyszert kell kerítenie Clarának. Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy a kislány ismét olyan beteg legyen.

Gyengéden betakargatta Clarát, és ujjai közben megpihentek egy pillanatra a gyerek puha arcán. Tűrhetően meleg volt, viszont nehezen kapott levegőt a huruttól.

Tiki lerogyott az egyik székbe. Shamus tört magának egy darab sajtot, és leült a lány mellé a padlóra, egyik karjával átfogva a térdét.

– Olyan éhes voltam – közölte Toots két falás között –, hogy a gyomrom a girincemen harangozott! És ma több volt erre a bobby, mint légy a halon! – Pulykatojásképét keretező fürtjei lángoltak még a sápadt fényben is. Harapott a kenyérből, és nyitott szájjal csámcsogott. – Ezért gondoltuk, hogy elkaptak. Mindenütt ott voltak.

– És olyan rohadt hideg volt – vágott közbe Fiona –, hogy Shamus azt mondta, maradjak itthon Clarával. Mr. Binder elhívatta, hogy beszéljenek a kenyeres kocsiról, úgyhogy ő és Toots csak néhány órát dolgozhattak az utcán. Visszajöttek, és azt mondták, túl kevés volt az ember, senkit se tudtak kizsebelni.

Tiki ránézett Shamusra. – Mit akart Mr. Binder?

Shamus vállat vont. – Azt kérdezte, tudok-e kocsit hajtani. Azt mondta, talán helyettesíthetem a rendes kocsisát, ha az nem jön.

Tiki elmosolyodott. – Ez fantasztikus lenne, Shamus!

– Igen, ha megfizet.

– A fazék megint üres? – a fazékban tartották a lopott pénzt. Kincstárukat egy padlódeszka alatt rejtették el a szoba túlsó sarkában: ebből vásároltak ennivalót azokon a napokon, amikor nem tudtak lopni vagy senkit sem sikerült kizsebelniük.

– Sajnos – bólintott Shamus.

Tiki elővette a pénzt, amire a World’s Endben tett szert. Halkan csilingeltek az érmék, ahogy az asztalra borította őket. Az ezüst, a réz és a bronz csillogott a gyertyafényben. – Ma este jó sokan voltak a kocsmában, nekem mégis meggyűlt a bajom MacGregorral.

– De csak nem MacGregort próbáltad kizsebelni? – hebegte Toots.

– MacGregor gonosz, amikor iszik – mondta Fiona halkan. – Egyszer láttam, hogy megvert egy asszonyt.

– Nem próbáltam – felelte büszkén Tiki. – Megtettem. – Két aranysterlinget emelt a magasba. – De kikergetett a kocsmából, én pedig felugrottam egy fogatra, amely megtette velem a hosszú hazautat. Ezért aludtam el. – a pénz felé biccentett. – Egy részéből vehetünk ételt, de reggel első dolgom, hogy elmegyek a Leicester Square-i patikushoz, és szerzek valamit Clara köhögésére. – Az alvó kislány felé bólintott. – Nem tetszik nekem a hangja.

– Sokáig várt rád, Teek. – Fiona aggodalmasan összevonta a szemöldökét. – De olyan fáradt volt, hogy végül elaludt.

– Nekünk is ezt kéne tennünk – mondta Tiki. – Mindjárt hajnali kettő. – Toots, menj vissza az ágyba! – Toots visszamászott a kemény padlón a saját rongykupacába, a Fionáéval átellenben. – Reggel beszélgethetünk.

Fiona követte a fiú példáját. Visszafeküdt, és dideregve beburkolózott szakadt pokrócaiba. Tiki megvárta, amíg Toots elfészkelődik. A gyerek hamarosan hortyogni kezdett.

– Csináltam valamit – mondta halkan.

– Mi az? – kérdezte Shamus. – Vagy kérdezzem talán, hogy ki az? Találtál egy újabb árvát, aki majd velünk lakik?

Tiki egy évvel korábban találta a Trafalgar Square-en az egyszálbél Tootsot, akit a tulajdon anyja zavart el hazulról, mert túl sok gyereket kellett gondoznia és etetnie. Tootsnak kopogott a szeme az éhségtől, mégis fölajánlotta, hogy megfelezi az almáját a lánnyal. Tiki még aznap hazahozta a Charing Crossra.

– És ha igen? – kérdezte Tiki. – Én mindennap hálát adok érte, hogy neked és Fionának volt szívetek segíteni rajtam. – Miután elárvult, az anyja nővére, Trudy néni és annak bankár férje vették magukhoz. A lány alig néhány hónap alatt rájött, micsoda sötétség lappang a gazdagság és a tekintély fénymáza alatt. Máig kilelte a hideg, ha eszébe jutott, hogy lesett rá a bácsi minden este, miközben a whiskyjét itta. Olyan éhség volt a tekintetében, amihez nem kellettek szavak. Még ma is hallotta a padló nyikorgását, amikor Trudy néni férje végigdülöngélt a folyosón és őt kereste.

Megszökött a háztól, hogy Mrs. Adelaide Bishoptól, anyja jó barátnőjétől kérjen menedéket. Nem szólt előre, hogy jönni fog, így az ajtóban kellett megtudnia, hogy Mrs. Bishopot két hete ugyancsak megölte a láz.

Fogalma sem volt, hova menjen, de mivel tudta, hogy a nagybátyja elől el kell bújnia, a King’s Cross állomáson kötött ki. Ott ellopták kis bőröndjét, amellyel eljött Bishopéktól. Egyedül maradt, mindennap meg kellett küzdenie azért, hogy megtölthesse a gyomrát. Ekkor találkozott a nála mindössze egy évvel fiatalabb Fionával, aki megtanította, hogyan szemelje ki a célpontot és hogyan ütközzön neki a karjának: akkor nem veszi észre, hogy épp most pucolták ki a zsebét.

Pár héttel később Fiona összeismertette Tikit az unokabátyjával, Shamusszel, és megmutatta neki a titkos kis szobát a Charing Cross mellett, amelyen az unokatestvérek osztoztak.

– Ezúttal nem személy. – Tiki lehalkította a hangját. – Tárgy.

– Ó! – Shamus a fülét hegyezte. – Valami jó?

Tiki bólintott a halvány fényben. – Igen, valami ragyogó, ha nem kapnak el. – Habozott, azután hozzátette: – Shamus, ezzel kijuthatunk a Charing Crossról! Egy igazi otthonba!

A fiú félrehajtotta a fejét, és Tiki látta, hogy összevonja a szemöldökét. – a hétszázát, Teek! Mit csináltál? Elloptad a koronaékszereket? – a fogai megvillantak, amikor elvigyorodott a saját tréfáján.

– Majdnem! – súgta Tiki. Megborzongott az izgalomtól, míg várta, mit szól a fiú. – a tulajdonos Viki őfelsége, személyesen!

Shamus homlokára barázdákat vont a megdöbbenés. – Komolyan beszélsz?

Rongyok suhogtak. Fiona a vállára kanyarította a piszkos takarót, és közelebb húzódott.

– Nem bírok aludni – suttogta. – Mit loptál, Teek?

Tiki beszámolt róla, hogyan utazott a csomagtartóban, majd miképpen ébredt föl egy ismeretlen palotánál. – Akkor még nem fogtam fel – suttogta –, de a két pasas a szobában Arthur herceg és Leo herceg volt, és egy percre maga a királynő is bejött! – Kuncogott és repesett az izgalomtól most, hogy elmúlt a veszély. A történet még neki is fantasztikusnak tűnt.

– Szóval elvetted a gyűrűt? – kérdezte Shamus. Hangjában hitetlenség keveredett a tisztelettel. – És senki sem látott? Senki sem vette észre, hogy ott vagy?

– Na, jó, két szolgálólány meg egy kisfiú látta, ahogy elemeltem a kenyeret, de senki sem látta, hogy elemeltem a gyűrűt. – a fiúra vigyorgott. – Olyan voltam, mint egy kísértet!

– A királynő kenyerét ettük? – lehelte Fiona.

– Na, és mit csináltál vele? – kérdezte Shamus.

– Eldugtam. Így biztonságban van, amíg kitaláljuk, hogyan adhatjuk el. – Ránézett a társaira a pislákoló gyertyafényben. – Vagyis kitaláljuk, hogyan adhatjuk el anélkül, hogy elkapnának.

– Rieker emlegetett egy cheapside-i pofát, aki mindenfélét vásárol – mondta Shamus.

Tiki megragadta a fiú karját. – Nem. Rieker nem jó.

– De miért nem? – kérdezte Fiona. – Valóságos legenda. Azt hallottam, hogy mindenkit ismer. – Sandán vigyorgott Tikire. – És még jóképű is!

– Nem tudom… csak van valami… – a lány habozott. – Nem bízom benne. Mostanában túl gyakran bukkan föl. Ma is ott volt a World’s Endben. Mintha engem követne. – Hangja megremegett az aggodalomtól. – Attól tartok, hogy egy részt akar a területünkből.

– A királynő gyűrűje – ismételte meg Shamus álmatagon. – Mit gondolsz, mennyit ér?

– Nem tudom – felelte Tiki. – Talán száz fontsterlinget? Ahhoz mindenképpen eleget, hogy tisztességes lakást béreljünk Kensingtonban, és legyen valami étel a pohárszékben. – Oldalba könyökölte Shamust és elvigyorodott. – Kiadhatjuk magunkat testvéreknek. Én lehetnék nevelőnő, Fi varrónő. Toots iskolába megy, te pedig dolgozhatsz Mr. Bindernek. Család lehetnénk, ahogy mindig is terveztük.

Tiki körülnézett az ismerős szobában, miközben szavai visszhangzottak a fülében. Már korábban is tervezték, hogy elhagyják a Charing Crosst, bár sosem hittek benne, hogy tényleg megtörténhet, de miért ne válhatna valóra az álmuk? Lopott valamit, ami lehetővé teszi, hogy elmeneküljenek a túlélésért folytatott mindennapos küzdelemből. Most már csak arra van szükségük, hogy eladják a gyűrűt.

Negyedik fejezet

TIKI A TÁVOZÓ ÉS ÉRKEZŐ LOKOMOTÍVOK ZAKATOLÁSÁRA és füttyére ébredt. Megborzongott a hidegben, szorosabban magára csavarta rongyos takaróját, szeretett volna még egy órát aludni. A szobában csak Toots és Fiona egyenletes lélegzése hallatszott. Aztán Clara fuldokolva köhögni kezdett, amitől Tiki azonnal felült. Lelökte magáról a takarót, és nyűtt hálóingében futott megnézni a kislányt.

Shamus a közelben ült a nyitott ajtajú kályha mellett, és egy hosszú vaspálcával piszkálta az izzó szenet. A kályhán levő kanna felé intett, és felvonta a szemöldökét. – Kérsz egy csészével?

Tiki biccentett, miközben letérdelt és félresimította Clara arcából a kócos, szőke fürtöket. – Szervusz, álomszuszék!

Clara imádattal nézett föl rá. – Hazajöttél, Tiki! Úgy vártalak. – Megfogta apró ujjaival Tiki kezét, és a csuklóját nézte. – Miért takarod el az anyajegyedet? Szerintem szép.

Toots felült, ásított és nyújtózott. – Tudod miért, Clara. Mert nem szereti. Ezért dugdossa folyton a csuklóját.

– Nem is szeretem – fűzte hozzá Tiki. – Mr. Potts is ezt bámulta, mikor tegnap a boltjában voltam. Kínosan is éreztem magam tőle. – Nem említette a furcsa igézetet, amelyet Riekerre gyakorolt az anyajegy.

– Mert szerinte is szép – mondta Clara.

– A vén Potts téged tart szépnek – ugratta Toots a lányt. – Ezért engedi, hogy ingyen olvasd a könyveit. Tetszik neki a zöld szemed. Írország dombjaira emlékezteti – majmolta az ír kiejtést. – Magam hallottam, amikor mondta.

– Nem igaz! – Tiki fenyegetően nézett a fiúra. – Csak azért teszi, mert azt gondolja, hogy a halott lányára hasonlítok.

– És azt is gondolja, hogy szép vagy! – kiáltotta Clara. Szavai hurutos köhögésbe fulladtak.

– Egyáltalán, miért jársz oda folyton, minek olvasod Potts újságjait és könyveit? – szakította félbe Toots. – Mi hasznod volt valaha is az olvasásból?

– Clara, ülj föl! – Tiki fél kézzel megtámasztotta a kislány hátát. – Talán akkor könnyebben lélegzel kicsit. – Gyengéden paskolta Clara hátát, megvárta, hogy ismét lélegzethez jusson, csak aztán válaszolt Toots kérdésére. – Szeretek olvasni. Sok mindent tanulok olvasás közben.

– Például? – Toots ledobta a takaróit, az asztalhoz ment, és elvett egy darab kenyeret.

– Hát, távoli helyekről olvasok. Például a trópusi szigetekről, amelyek körül olyan kék a víz, akár a nyári ég – felelte Tiki. – Idegen földekről olvasok, ahol mindenfélét gyártanak, például a hölgyek ruhájának a selymét, amihez egy kukac sodorja a fonalat.

– Kukacból csinálják a hölgyek ruháját? – kérdezte Toots. Közelebb csoszogott a kályhához, elvette Shamus kezéből a teát, és nagyot húzott a csorba bögréből.

– Ó, a világ legszebb ruhái selyemből készülnek! – felelte Fiona. – Mindenféle színben. Olyanok, mint a szivárvány!

– Pontosan – bólintott Tiki. – Sok érdekes dolog van a könyvekben. Olyan emberekkel találkozhatsz bennük, akiket különben sosem ismernél meg. Az egyik történetben van egy Jack nevű kisfiú, aki elcseréli a tehenét néhány varázsbabra, amelyekből hatalmas babszár nőtt, és Jack ezen kapaszkodik föl az égbe.