A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. J. Ross: Holy Island

CreateSpace Independent Publishing Platform, London, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Sóvágó Katalin

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2016 by LJ Ross

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-833-4

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ETHANNEK, SOHA EL NEM MÚLÓ SZERETETTEL

Ezek között a dombok között, ezen a földön együtt van az egész világ minden haragja, hiúsága, sóvárgása, kapzsisága – és a lélek minden irgalmas jósága is. Az Isten is, az ördög is megfordulnak ezen a vidéken.

HUGO WALPOLE{1}

ELŐSZÓ

December 20.

A tél nem ismert irgalmat a Szent szigeten. Az Északi-tenger kíméletlen szele ostorozta a macskaköves utcákat és a tömzsi kőházakat, amelyek úgy bújtak össze, mintha melegedni próbálnának. A falu fölött ezer év után is dacosan magasodott a kolostor sötét romja.

Lucy odabent feküdt, magatehetetlenül tárva ki borzongó meztelenségét a fagypont alatti hidegnek. Vékony alakja meg-megrándult a fájdalomtól a sűrű csillagos ég alatt.

Úgy vélte, nyitva van a szeme, bár ebben nem lehetett biztos. Nagyon sötét volt.

Hunyorogni próbált, ami kimerítő erőfeszítésbe került, de lassacskán azért sikerült fókuszálnia. Kirajzolódott előtte a kolostor ismerős alakja. A falak fekete ujjakra hasonlítottak a tintakék ég hátterén.

A kövek kevés menedéket és még kevesebb vigaszt kínáltak. Most már hevesen rázkódott a sokktól és a kihűléstől.

Miért vagyok itt? Agya iparkodott áthatolni a szenvedésen és a zűrzavaron.

Váratlanul az eszébe jutott, hogy ivott. Szájában megmaradt a vörösbor zamata és valami fémes mellékíz. Nyelt egyet, amitől azonnal égni kezdett a torka. Most vette észre, hogy tátott szájjal zihálva nyeldekli a hideg levegőt. Próbálta fölemelni a kezét, enyhíteni valamivel az égést, de olyan nehéz volt a karja.

Miért nem tudok mozogni? Pánikba esve, remegő kézzel keresett valamit, akármit. Ujjai kemény követ súroltak. Igyekezett kitapogatni a szélét, de még ettől a csekély mozgástól is émelygett.

– Segítség! Kérem, segítsenek! – Csak valami reszelős suttogás jött ki a száján. Kicsordultak a könnyei.

Egy darabig hallgatta a hullámokat, ahogy megtörnek odalent a parton. Fülsiketítően robajlottak az éjszakai csöndben. Kétségbeesett erőfeszítéssel próbált meghallani valami mást is, reménykedett és imádkozott, hogy valaki válaszoljon szánalmas hívására.

Csodamód meg is hallotta a közeledő lépések ropogását.

– Ide! Itt vagyok! Kérem… – Véresre harapta az ajkát. – Kérem!

A közeledő nem gyorsított. Jött tovább feltartóztathatatlanul a maga útján.

Árnyék hullott Lucyre, az arc nem látszott a vaksötétben. De a hang, az hallatszott.

– Sajnálom, Lucy. Ezt el kell hinned.

Lucy vergődő teste megkövült a rettegő hitetlenségtől. Mozogni akart, hogy közelebb kerüljön a hang forrásához, de csak a fejét csóválhatta tehetetlenül.

Sajnálja?

Agya iparkodott feldolgozni a szavakat, hogy elhihesse, amit hallott.

– Te… az nem lehet… – suttogta. Még tátogott, de nem jött ki hang a száján.

Az árnyék nézte egy darabig a sötétség védelmező paplanja alól, miközben emlékezett és sajnálkozott. Rátette remegő kezét a lány torkára, és érezte a nyargaló pulzust. Egy darabig semmit sem csinált, csak tépelődött, hogy talán tévedés volt idehozni Lucyt.

Ezúttal nem. Nincs több tévedés.

A halál nem jött könnyen Lucyért, de az utolsó pillanatokban, amikor még nem aludt ki a fény, az otthonára gondolt.

1. FEJEZET

December 21.

Órákkal később Liz Morgan, aki a nyakát behúzva védekezett a decemberi kora reggel hidege ellen, kitartóan hívta a romok kapujából a kutyáját. Türelmetlenkedett, mert érezte, hogy hamarosan virrad. Szinte nem is lihegett, amikor felkapaszkodott a kövekhez. Békességgel töltötték el az ősrégi falak, amelyek egy kissé mintha megereszkedtek volna, amióta nyugalomba küldték őket. Akárcsak én, mélázott az asszony. Nem először gondolt rá, hogy a hajnali kutyasétáltatások már nem olvasztják le róla a súlyfelesleget, amely szép kényelmesen gyűlik a csípőjén.

Befordult egy sarkon, felkészülve a tengeri fagyos huzatra, és nem is kellett csalódnia. Megállt, háttal a kolostornak, és figyelte, hogyan bontja ki odaát a parton Bamburgh várát a sűrű kék ködből a napkelte. Bamburgh a romoktól délre magasodott a szikláján, és meleg, rozsdaszínű kövei most kezdtek felizzani a korai fényben. Mintha a reggel is tisztelgett volna a kastély előtt, amely rég elfeledett angol királyoknak volt az otthona. Liz szeme könnybe lábadt a hidegtől. Miközben hátrasimította halántékán már őszülő haját, szórakozottan borzolgatta a labrador csokoládébarna szőrét. A kutya ismerte az eljárást, és letelepedett a gazdája mellé, amíg az néma hallgatással hódolt a látványnak.

Néhány ráérős perc múltán Liz megfordult, és elindult a rommező peremén az otthon, a reggeli és a meleg zuhany irányába. A szél huhogott a résekben, a falak mintha összesúgtak volna, miközben figyelték az asszonyt, és némán vártak valamire.

Nem kellett sokáig várniuk.

Liz párafelhőket fújva megkerülte a keskeny félszigetet, és követte a csaholva nekiiramodó kutyát.

Egyszer csak földbe gyökerezett a lába. Térde megroggyant.

– Bruno!

Gépiesen visszahívta az állatot a felderítésből. Utána jött az iszony, savval és epével. Liz öklendezve visszatántorodott, a test öntudatlanul tagadta, amit a szem kénytelen volt elismerni. Görcsösen szedte a levegőt, hogy leküzdje a sokk első lökéshullámait, és megparancsolta magának, hogy ismét nézzen oda.

A lány, aki Lucy Mathieson volt valaha, meztelenül feküdt egy vaskos oltáron. A málló kőfalak megvédték a tengeri szél dühének nagyjától, és egyfajta ünnepélyességet kölcsönöztek a jelenetnek. A testet gondosan elhelyezték, karját kitárták, lábát szétterpesztették, hogy a halálban is megalázzák. Karján és torkán nagy véraláfutások csúfították el az élettelen bőrt. Ízléses legyezőbe fésült, hosszú, sötét haját, amely vértől volt csapzott a halántékán, átáztatta az éjszakai harmat. Egykor vidám búzakék szeme fehér hályog alól, vakon bámult az új hajnalba.

Egy házban a falu túloldalán Ryan bedobta a napi első kávét, és élvezte a koffein lüktetését az ereiben. Megint volt egy álmatlan éjszakája, amikor a hullámverést hallgatta, és azt kívánta, bár tudna felejteni. Odament a töltésútra nyíló ablakhoz, és a fakeretnek döntötte magas testét. Szeme, amely ugyanolyan színű volt, mint a borús ég, a visszahúzódó tengert figyelte. Úgy egy óra múlva helyreáll az összeköttetés a szárazföld és a sziget között. Fények hunyorogtak a csatorna túlpartján. Nem vigasztalta, hogy mások szemét kerüli az álom. Még öt perc, ígérte magának, és elindul futni, amit hetek óta halogat.

– Hát persze – dünnyögte a két halászhajót nézve, ahogy mennek vissza a kikötőbe.

Ablaka előtt vörös vércse csapott a sziklás partra. Ryan gondolatai visszatértek a munkához.

Most nem dolgozol, figyelmeztette egy sunyi hang. A northumberlandi kapitányság a közeljövőben nem tart igényt a szolgálataira. Elhúzta a száját, beletúrt bozontos, szénfekete hajába.

– Barmok! – mondta, de inkább magára volt dühös. Az osztályon azt javasolták, hogy vegyen ki legalább három hónap szabadságot. Mintha bizony ők tudnák, mi a legjobb neki.

Mintha bizony hagytak volna választást.

Homlokát a hideg ablaküvegnek támasztotta. Kiszakadni a munkából élete legokosabb húzása lehetett volna. Csak az volt a baj, hogy így túl sok ideje lett. A csöndnek pedig az a szokása, hogy olyan emlékeknek nyit ajtót, amelyeket jobb elfelejteni.

Fáradtan lecsúszó szemhéja azonnal felpattant, amikor zörgettek az ajtaján. Egy pillanatig azt hitte, csak a brutális macskajaj visszhangzik a fejében, ám a hang megismétlődött, ezúttal erélyesebben. Ellökte magát az ablaktól az ajtó irányába.

A zörgető türelmetlenkedett.

– Jövök már! – Fényesre csiszolt kiejtése élesebb lett, ha fölemelte a hangját. Az internátusi napok maradványa a magániskolából, ahol a választékos beszédet nemcsak elvárták, de meg is követelték az előírásos öltözködés és viselkedés mellé. Majdnem elmosolyodott, amikor meglátta alakját a folyosó tükrében.

Nem vagy illedelmes jelenség, Ryan, gondolta. Gyűrött pulóver, kifakult farmer, az állán borosta.

Maxwell Charles Finley-Ryan. Neki jobban tetszett a „csak Ryan”. Az élet elég bonyolult, nem kell még nevetséges nevekkel is komplikálni.

Babrált egy kicsit a zárakkal, és már fel is pattant az ajtó. Először nem tudta hova tenni a küszöbön didergő asszonyt. Jó ötvenes, ápolt, frufrusra vágott, rövid, hamvasszőke haj, jelenleg széltől kócos és nyirkos. Kissé reszkető kézzel markolta az anorákja gallérját. Mögötte sötétbarna labrador szűkölt.

Dawn? Jeannette? Mintha találkozott volna vele a falu valamelyik ajándékboltjában.

– Ó… – Igyekezett előkaparni magából a társasági modor minimumát, de az asszony belefojtotta a szót.

– Ott van fent a romok között! – hadarta. – Velem kell jönnie!

Ryan felvonta a szemöldökét, de aztán bekapcsolt az ösztön. Az asszony pupillája tűszúrásnyivá szűkült. A keze reszketett, és kapkodta a levegőt.

– Oké, nézze… Liz. – Felvillant benne az emlék, hogy ettől a nőtől vásárolt egy virágillatú gyertyát, ajándékba az anyjának. – De ne álljon már kint a hidegen.

– Nem, nem, azonnal jönnie kell! – Az asszony ugrott egyet, amikor Ryan gyengéden próbálta megfogni a karját.

– Segíteni fogok, de előbb be kell jönnie, és le kell ülnie.

Bevezette Lizt a rövid folyosón a nappali szobába, ahol kopott bőrdívány álldogált a barátságos kandalló mellett. Kár, hogy nem gyújtott be, ugyancsak kár, hogy nem tüntette el az éjszakai vörösbor másfél palackját, habár a nő kinézetéből ítélve Liz tudomást sem vett a környezetéről. A kutya utánuk baktatott, nem akarta magára hagyni a gazdáját.

– Nohát akkor! – Ryan leültette látogatóját a díványra. – Mi is történt? Valami baja esett?

– Nem, nem nekem! – Liz elgyötörten nézett rá. – Lucy az. Odafönt fekszik a kolostorban!

Kövér könnycseppek futottak le az arcán. Ryant émelygős iszonyat fogta el.

– Mi történt Lucyvel? – kérdezte fahangon.

– Nem tudom, de meghalt – hüppögte Liz tompán. – De hiszen én pesztráltam, amikor pici volt! Az anyja… uramisten, hogy mondjam el Helennek? – Behunyta a szemét, és amikor kinyitotta, a tekintete sötét volt a gyásztól. – Hiszen még kislány volt! Csak egy kislány! – Apró alakja belerázkódott a fuldokló zokogásba.

Ryan szíve elszorult. Úgy látszik, ahova ő megy, oda követi a halál is, fütyülve a kapitányság rendelkezéseire.

– Biztos ebben?

Liznek sikerült hevesen bólintania. – Meghalt.

Ryan hitt neki.

– Várjon itt – mormolta. Kisietett a telefonhoz a folyosóra, megkereste a parti őrség számát, és tárcsázott. A szigeten nem volt rendőrség.

Két kicsengés után felvették. – Alex? – Tudta, hogy az ügyeletes parti őrnek már egy órája bent kell lennie.

– Ja. Baj van? – érdeklődött az északiakra jellemzően dallamos, barátságos hang.

– Le kell zárniuk egy területet a kolostornál. Rajtam kívül senki sem léphet be.

– Micsoda? Nézze, nem lehet…

– Egy halott lány van odafent.

Zsongó csönd a vonal végén. Aztán Alex, halkabban:

– Ez biztos?

Ryan az asszonyra gondolt a benti szobában. Még mindig van remény, hogy Liz tévedett.

– Kerítse elő a helyi orvost, és szóljon neki, hogy várjon bennünket a kolostor bejáratánál. Ki fogjuk deríteni. – Nem hagyhatta, hogy az egész szomszédság ott bámészkodjon a tetthelyen. – A tudtom nélkül senki se mehet se be, se ki. Hozzanak szalagot a kordonhoz, és valamit a cipőjükre meg a ruhájukra. Kezeslábast, ha van. – Szünetet tartott, kinyitotta az ajtót, beleszaglászott a levegőbe. – Hozzanak ponyvát vagy műanyag fóliát is, úgy nézem, eső lesz. Megyek fel magukhoz, amilyen gyorsan tudok. Értesítse a rendőrséget a szárazföldön. Kérje a diszpécsertől Gregsont, és szóljon nekik, hogy küldjenek ide egy csapatot.

Alex mély lélegzetet vett, mielőtt válaszolt. – Apám az orvos a szigeten, úgyhogy máris szólok neki. De hogy a rendőrség átkelhessen, az még egy óra. Izé, Ryan, akkor majd… – Félszegen köhécselt. – Nézze, én még sose csináltam ilyet.

Lindisfarne szigetén a parti őrségnek különleges felhatalmazása volt, hogy úgy járhasson el, mint egy készenléti egység, ám eddig ez kimerült komolytalan kocsmai pofozkodások érintettjeinek és azoknak a turistáknak a szétválasztásában, akik azon pattantak össze, hogy ki ment bele a másik terepjárójába. A gyilkosság határozottan újdonságnak számított.

– Majd én átsegítem rajta. Öt perc, Alex, maximum tíz.

Letette a kagylót, visszatért a nappaliba. A küszöbön megállt egy pillanatra. A görnyedten gubbasztó Liz mintha tovább öregedett volna, és még a korábbinál is törékenyebbnek látszott. Szeme túl sötét volt fehér arcában, és a keze még mindig reszketett.

– Liz! – szólította meg gyengéden Ryan. Az asszony ugrott egyet. – Van valaki, akit felhívhatok? Hozhatok valamit? Esetleg egy pohár vizet?

– Seanra van szükségem. – Felmondta a számot.

Ryan telefonált Liz férjének, és elmagyarázta, mi a helyzet. Sean rögtöni aggodalmából arra következtethetett, hogy hamarosan ismét bezörgetnek hozzá. Azért az jó, hogy Liznek van valakije.

Most néhány percet azzal töltött, hogy fölvett egy rövid tanúvallomást, mielőtt az asszony összeroppanna. Kisvártatva megérkezett Liz férje, és a házaspár távozott. Ryan nézte, ahogy elmennek, és azon mélázott, hogy Liz ösztönösen hozzá rohant, nem pedig a szeretett férjhez. Száját komoran összeszorítva felkapta a telefonját és a szerszámkészletet, amelyet a folyosói szekrényben tartott.

Úgy látszik, a három hónapos fizetett szabadságnak vége.

Átugrotta a látogatóknak fenntartott kaput, és nekirugaszkodott műanyagba burkolt cipőjében a lejtőnek. Az ő hosszú lábának semmi volt ez az emelkedő. Rögtön látta, hogy nem intézkedtek az illetéktelenek távol tartására. Hát ezt azonnal orvosolni kell. A parti őrök nem voltak elég gyorsak. Előhúzott egy tekercs sárga szalagot, nem foglalkozott azzal, miféle cinikus megfontolásból csomagolta be, amikor Lindisfarne-be költözött, csak elkordonozta a bejáratot és a kerítést.

– Egyelőre meg kell tennie – dünnyögte.

Körülnézett. Magányos helyen állt; a sziget épületeinek kilencven százalékát a falusiak házai tették ki; ezekhez járult még néhány elszórtan épült nyaraló a parton vagy a helység peremén. Ha elfordult, balra a falu szélét láthatta, jobbra az erőd felé nyújtózó kikötőt, a vár tövében a parti őrség barakkjával. Nem parkoltak gyanúsan közel autók, ember sem volt sehol, kivéve a lányt, aki őt várta.

Tekintete ide-oda járt, miközben elővigyázatosan lépkedett a falak között sarjadó mohos füvön. Menet közben fényképezett – a helyszínelők is megcsinálják, de sose lehet tudni, mit nézünk el az első alkalommal. Nem voltak feltűnő lábnyomok a rom körül kitaposott ösvényen kívül, de Ryan azért óvatosan mozgott. Mivel semmi sem mutatta, hol keresse a tetemet, Liz leírását követte, és megacélozta magát, mert érezte, hogy közeledik a magas boltívek alatt. Azt az édeskés szagot semmivel sem lehetett összetéveszteni.

Nem először látott halált. A zsigerei tiltakoztak, de nem lázadtak fel. Egy lányt, aki valamikor bájos volt, kiterítettek egy széles kőlapon. A combjait széttárták, és Ryan csak a hosszú tapasztalatának köszönhetően nézhette úgy, hogy nem kellett ocsmány kukkolónak éreznie magát. Fásultan megállapította, hogy az állatok már munkába vették, de a tetem állapotából ítélve a lány alig néhány órája halhatott meg. A teste merev volt, bár nem olyan kőkemény, mint Ryan néhány más esetében. Ha jól látta, csak nemrég állt be a hullamerevség. Minden szögből lefényképezte, utána átváltott panorámára, hogy a környezet is benne legyen.

Leengedte a gépet, és a szemöldökét ráncolta. A lány úgy feküdt ott, mint akit beállítottak. Csupasz karját kitárta, tenyere az égre nézett. A vérrel, amely összetapasztotta a haját a halántékán, megjelölték a homlokát és a tenyerét, vonalakat húztak a törzsén a mellétől a köldökéig. A haját mintha megfésülték volna, hogy szabályos keretbe foglalja az arcát. Ryan szaglászott, és megérzett valamit a kezdődő oszlás penetráns bűze mögött, valami gyógyfüveset, ami képtelen módon a curryre emlékeztette. Félretolta a gondolatot, ismét a lányt nézte. Nem az ütéstől halt meg, amelyet a fejére mértek. Amikor elővigyázatosan széles ívben megkerülte a halottat, felfedezte vékony nyakán a véraláfutások foltjait és arcbőre alatt a megpattant hajszálerek jelét. Ezt a lányt megfojtotta valaki, akinek nagy keze van.

A ruhák eltűntek.

– Óvatos vagy, mi? – dünnyögte Ryan.

Egyfolytában maga köré figyelve visszahúzódott a bejárathoz, hogy ő vigyázzon a helyszínre, amíg meg nem érkezik a parti őrség.

– De ráérnek – mondta az óráját nézve. Mindjárt negyed hét!

Még negyven perc, hogy a rendőrség átkelhessen a szigetre; ugyanennyi idő egy helikoptert iderendelni a légierő szárazföldi támaszpontjáról, vagy átkelőhajóval próbálkozni.

El kellett intéznie egy hívást, amelyet nem halogathatott tovább.

Előhúzta a telefonját, beleütögette a számot, és gépiesen kihúzta magát.

– Itt Gregson! – mordult bele a vonalba a főnöke, a Northumberland megyei rendőrség gyilkossági főosztályának parancsnoka.

– Itt Ryan, uram.

Tizedmásodpercnyi szünet.

– Örülök a jelentkezésének. Udvariasságból hív? Mert ha igen, ez udvariatlan időpont.

Ryan elengedte a füle mellett a kérdést. Arthur Gregson minden reggel pontosan hatkor leült az íróasztalához akkor is, ha cigány gyerekek potyogtak az égből. Rendfokozata ellenére még mindig elsőnek érkezett, és utolsónak távozott. Mivel a főnök láthatólag nem értesült a fejleményekről, Ryan azonnal a tárgyra tért.

– Mint tudja, uram, egy ideje Lindisfarne-en lakom. Körülbelül tizenöt perce jelentett be nálam egy bűntényt egy asszony, ugyancsak lindisfarne-i lakos, aki elsőnek járt a tetthelyen. Intézkedő rendőr hiányában fölvettem az előzetes vallomást a szemtanútól, és előírás szerint értesítettem a parti őrséget, mivel a szigeten nincsen rendőrség. Azt tanácsoltam nekik, hogy vegyék fel a kapcsolatot a helyi hatóságokkal, személyesen magával.

– Bűntény? – Gregson sose volt a szavak embere.

– Igen, uram. Szükségesnek tartottam, hogy elmenjek a kolostor romjaihoz, és utasítani fogom a parti őrséget, hogy a lehető leghamarabb zárják le az összes bejáratot. Első látásra gyanús körülmények között elhalálozott, helyi lány, körülbelül húszéves. – A halottra gondolt, aki mögötte fekszik alig párméternyire, és keményebben folytatta: – Láthatólag gyilkosság, rituális felhangokkal.

Gregson alig hallhatóan sóhajtott a vonal másik végén. – Látom, teljesítette a kötelességét, Ryan. Küldöm Phillipset vagy MacKenzie-t.

– Uram, engedélyt kérek, hogy ismét fölvehessem a munkát, és vezethessem a nyomozást.

– Ki van zárva.

Ryan a fogát csikorgatta. Erre számított.

– Úgy érzem, kellően hosszú időt töltöttem betegszabadságon. – Erről nem bírt beszélni. Egykedvűséget parancsolt magára: – Tisztelettel emlékeztetném, hogy aktív tagja vagyok a helyi közösségnek – hazudta szemrebbenés nélkül, és a hosszú órákra gondolt, amikor az ágyból bámult ki az ablakon. – Ismerem a szigetet és a lakóit. Egyedi helyzetben vagyok a vizsgálathoz és a nyomozáshoz.

A kapitányságon Arthur Gregson hátradőlt az öblös bőrszékben – a felesége ajándéka volt az örökös hátfájás ellen – és dobolni kezdett munkásemberre valló, vaskos ujjaival a kincstári bükkfa asztalon, amelyen akkurátus rendet tartott. Ryan az egyik legjobb embere volt, még nem is olyan régen valósággal pezsgett benne a szorgalom és az energia. Gregson tudta róla, hogy borotvaéles értelem dolgozik a mutatós homlokzat mögött, amelyet imádtak a lányok. Ryan gyorsan jutott fölfelé a létrán. Az extra iskoláztatás segített, hogy beékelhesse a lábát az ajtórésbe, de nem pótolhatta a tapasztalatot. El kellett ismernie, hogy Ryan keményen nekifeküdt a munkának, és saját erőből pótolta be a hiányt. Két éve Gregson személyesen nevezte ki főfelügyelővé.

Hat hónapja Ryan lehetetlen helyzetbe került, és nagy árat fizetett érte. Most az a kérdés, készen áll-e, hogy ismét a nyeregbe szálljon. Gregson sietve átgondolta a pszichológusi jelentést, a protokollt és a papírmunkát.

– Járt ahhoz a tanácsadóhoz, akit az osztályon ajánlottak? Kivizsgáltatta magát a közelmúltban?

A hallgatás épp elég hosszú volt, hogy Gregson megkapja a választ.

– Hát……

– Az istenit magának!

Ryan erősen próbálta fegyelmezni magát. Megint a lányra gondolt, aki holtan fekszik mögötte. – Mindkettőt elintézhetem.

Méretre csináltatott öltönyében, amely ugyanolyan színű volt, mint a díszegyenruhája, bozontos acélszürke hajával Gregson parancsoló jelenség volt, aki szónoklásban és intrikálásban is fölért a legjobb politikusokkal, de még nem kényelmesedett bele az íróasztali munkába annyira, hogy elfelejtse a járőrözést és a nyomozásba ölt éveket, mielőtt odaállhatott a kormányhoz. Elővigyázatos, pedáns ember volt, de nem félt az ösztöneire hallgatni.

– Ajánlom is. – Újabb szünet. – Igazolom, hogy a szabadságának vége, feltéve, ha kivizsgáltatja magát a háziorvosával, aki hivatalos beszámolót ír az egészségi állapotáról. Megnyugtatná a lelkemet, ha keresne magának egy tanácsadót.

– A jelentésben ez javaslat volt, uram, nem követelmény.

Gregson elismerte, hogy ez igaz, és igyekezett nem izgulni miatta.

– Akkor vegye föl a munkát, azonnali hatállyal. – Habozott, aztán vállalta a kockázatot. – Maga vezeti a nyomozást. Állítsa össze a csapatát.

Ryan kimondhatatlanul megkönnyebbült, ám a hangja higgadt maradt. – Köszönöm. Legelsőnek Phillips. Szükségem lesz helyszínelőkre, őrökre és adatgyűjtőkre. – Körülnézett, felmérte a térség nagyságát, elemeit. – A helyszínelésben nincsenek különös elvárásaim, de Faulkner jó lenne.

– Phillipsnek én magam szólok, hogy riassza a halottkémeket.

– Méltányolnám, ha a lehető leghosszabb ideig távol tarthatnánk a sajtót. Még nem volt alkalmam értesíteni a legközelebbi rokonokat.

– Délutánra legyen meg az előzetes közlemény, mert ezeknek a dolgoknak megvan az a szokásuk, hogy kiszivárognak. Rendszeres jelentéseket kérek. Ne okozzon csalódást.

– Megértettem.

– Egyébként isten hozta köztünk ismét.

Ryan a zsebébe csúsztatta a telefonját, mert közeledő lépéseket és fojtott beszédet hallott. Idegei megfeszültek, adrenalin lövellt be az ereibe, majd ismét elernyedt. Most fordult be a sarkon a parti őrség állomásfőnöke és a helyettese az ismerős vörös kabátban. Bólintott a két férfinak, fürkészve nézte őket. Alex, a rangidős hírességnek számított a helyiségben. Harminc körül járt, valamivel magasabbra nőtt száznyolcvan centiméternél, szőke haja, atlétatermete, barátságos arca népszerűvé tette női körökben. Jobban beillett volna szörfösnek, mint parti őrnek; Ryan naponta látta, amint kora este elkocog a háza mellett, és majdnem sikerült összeszedni magában a hajlandóságot arra, hogy kibújjon a szabadba, és csatlakozzon Alexhez.

Pete-nek, a helyettesnek fiatalos arca volt, pontosabban olyan arca, mint akinek nemrég mutált a hangja, és ezt azzal próbálja ellensúlyozni, hogy növeszt nagy keservesen egy kis kecskeszakállt. Körülbelül olyan magas volt, mint a felettese, de vékonyabb, nyurgább. Világosbarna haja a sarkosra vágott szakálltól eltérően csapzottan ágaskodott, amiből Ryan azt a következtetést vonta le, hogy a fiú nemrég mászott ki az ágyból.

Az őrök idegesnek látszottak.

– Mi a fene tartott ilyen sokáig?

– Elnézést a késésért, Ryan. – Alex bólintott, feltolta sűrű szőke hajára a napszemüvegét, és kezet nyújtott. – Ma reggel kissé hosszadalmas volt összekeresni a műanyag lepedőket.

Ryan kurtán kezet rázott vele, elengedte a füle mellett a gúnyolódást, és bólintott a hallgató Pete-nek.

Utána hátralépett, keményen ránézett az őrökre. Mennyivel jobb lenne egy profi csapat! De hát azzal kell dolgoznia, amije van.

– Mindenekelőtt takarják le a cipőjüket és a ruhájukat. Hoztak kezeslábast?

– Hát…

Ryan némán káromkodott, és beletúrt a hátizsákjába. – Tessék – morogta. Két-két műanyag szemetes zsákot nyújtott feléjük, és megvárta, amíg felkötik a bakancsukra, úgy, hogy a farmerjük szárának a végét is eltakarja. – Egyelőre be kell érnünk ezzel. Most hozzanak fóliát, hogy beboríthassuk a helyszínt. Úgy látom, eső lesz.

Alex kétkedve sandított a bágyadt napfényben úszó, egyenletesen kék égre, de nem szólt.

– Jöjjenek.

Elindultak a látogatók ösvényén. A fólia csattogott a szélben. Amikor befordultak a kolostorba, Ryan figyelte az őröket, hogy mit szólnak a látványhoz. Elsőnek Pete borult ki. A hasát szorongatva elfordult, és kipakolta a reggelijét.

Ryan nem hibáztatta. Ez így hat az első pár alkalommal.

Alex férfiasan hátba vágta Pete-et, ám a zöldes árnyalatból ítélve, amely átsejlett naptól cserzett barnaságán, csak önmagát próbálta egyben tartani.

– Jézusom! – Megtörölte a száját. – Jézusom!

– Jézusnak semmi köze ehhez – dünnyögte Ryan, közben is Alexet figyelve. Százszor látott már ilyen arcot, amelyben fölismerte az iszonyodó igézetet. Meredt szemmel bámulta a holttestet, és görcsösen nyeldekelt. Ryan eléje állt, hogy ne Lucyt nézze, hanem őt.

– Verjenek föl sátrat a halott körül – mondta. El kellett érnie, hogy a másik férfi csak őrá figyeljen. Az égre pillantott, amely kezdett felhősödni.

– Lucynek hívták – vágott közbe indulatosan Alex.

Ryan értetlenül elhallgatott, aztán bólintott. – Igaza van. Tehát a területet Lucy körül le kell zárni. Tízméteres körben. Jön az eső.

Közösen kitűztek egy széles kört, beborították fóliával, barkácsoltak hozzá tetőt, azt is lefedték műanyag lepedővel. Ryan észrevette, hogy mire végeztek a munkával, mindkét férfi nehezen zihált. Örült, amiért sikerült megúszniuk, hogy a helyszín elszennyeződjön. Ha hányniuk kell, csinálják másutt. Az őrök a munkájukra összpontosítottak, és egy szót sem szóltak, amíg Pete remegő hangja meg nem törte a csendet.

– Nem lehetne betakarni? Muszáj így feküdnie meztelenül? – Ryan megfordult, és ránézett a fiatalemberre, aki alig nőtt ki a kamaszkorból, és szomorú volt a tekintete. Ám nem lágyulhatott el.

– Ez gyilkossági helyszín, Pete. Teljesítette a készenléti kiképzést?

– Igen, de…

– Akkor tudnia kell, hogy a tetthelyen tilos változtatni a helyszínelők érkezése előtt.

– Mert csak… – Pete szeme könnybe lábadt. – Semmi. Nem érdekes.

Munka végeztével Pete átment a sátorból a templom végéhez.

– Nehéz ez neki – szólalt meg Alex, a helyettesét figyelve, aki nehezen bírta megőrizni az önuralmát. – Iskolatársak voltak Lucyvel. Mi mind ismertük, de ők együtt nőttek fel.

Ryan csak annyit válaszolt, hogy aha, és eltárolta az adatot későbbi felhasználásra. Most sürgősebb dolgai voltak.

– Őriznie kell a bejáratot. Másutt is bejuthatnak látogatók?

Alex a fejét rázta. – Ez az egyetlen út a félszigetre. A szerzetesek eleve így építették, védekezésből. – A tengerre mutatott a kőfal hézagaiban. – Ide csak az jutna be, aki megmászná azokat a sziklákat.

Ryan arra fordult, amerre Alex mutatott, és meglátta a szakadékot, amely a partig ért. Deszkakerítés védte tőle a látogatókat. Bólintott. Egyelőre elég.

– Küldje le Pete-et, hogy őrizze a kaput. Ki kell szellőztetnie a fejét. Szükségem van minden névre, és hogy mikor mentek ki-be. Tessék. – Kis palack vizet húzott elő a hátizsákjából. – Ezt adja oda neki.

Alex komolyan bólintott. Kezdett megváltozni a véleménye erről az emberről, akit nagyképűnek tartott. Odament Pete-hez, aki lelkesen bólogatott, noha még mindig zihált. Sarkon fordult, és félig-meddig lerohant a lejtőn a kapuhoz.

– Pete jó gyerek – vette a védelmébe Alex a helyettesét. – Csak nagyon, de nagyon régen nem történt ilyen a szigeten. Az én életemben biztosan nem.

– A világban most is egymást ölik az emberek.

– Persze, de Lindisfarne, az egy szent hely. – Alex szomorúan ingatta a fejét. – Olyan, mintha templomban ölnének meg valakit.

Miközben Alex leindult Pete-hez, Ryan visszafordult Lucyhez, és némán bocsánatot kért tőle. Könnyebb helyszínelni, ha az ember tartja a lépés távolságot, igyekszik kizárni a munkából a személyességet. Ha elkezdene elmélkedni a barna hajú, szép kék szemű Lucyn, aki hazajött a karácsonyi szünetre, meg a karácsonyokon, amelyeket Lucy nem élhet meg többé, akkor nem biztos, hogy képes lenne tenni a dolgát.

Állt komoran, magasan, megközelíthetetlenül, olyan mozdulatlanul, akár a kövek. Ez nagyon is személyes ügy. Lehet, hogy még csak két hónapja lakik a szigeten, de az olyanok, mint Liz, megbíznak benne, hogy teszi, ami a kötelessége. Azt mondta az asszonynak, hogy ő majd a végére jár Lucy ügyének, és ezt is fogja tenni. A szigetlakók talán öntudatlanul otthont és menedéket adtak neki, amikor szüksége volt rájuk. Tartozik nekik.

Egyébként is, gondolta, miközben összedörgölte elgémberedett kezét, meg kell védenie őket valakitől, aki közülük való. A halottkém úgyszólván bizonyosan arra jut majd, hogy Lucy Mathiesont az után ölték meg az éjszaka, hogy a dagály elvágta őket a szárazföldtől, vagyis az egyik lindisfarne-i kezéhez vér tapad.

Ismét megnézte az órát. Még tizenöt perc, és megnyitják a töltésutat.

– Alex! – kiáltotta vissza magához a fázósan toporgó férfit. – Küldjön le két embert a partra, hogy őrizzék a töltést. Állítsanak fel torlaszt. Az út le van zárva mindenki előtt, kivéve a szigetlakókat vagy a célforgalmat!

– Ryan, ezt nem tehetjük. Maga is tudja, hogy ma rengeteg turista várható. – Alex sértődött képet vágott. – Különben sincs hozzá emberünk. Pete-et odaállítottam a látogatók bejáratához, és, na, szóval, még nem sikerült utolérnem Rob Fowlert. Éjszakás volt. Mark útban van. – Elhadarta önkénteseinek rövid névsorát.

– Mi olyan különös a mai napban? – Ryan vállat vont. – Mert mindjárt itt a karácsony?

Alex úgy nézett rá, mintha egy második fejet növesztett volna. – Hát persze, a karácsony mindig forgalmas Lindisfarne-en, de ma huszonegyedike van.

Ryan fejben végigpörgette a naptárt, de semmire sem jutott.

– A téli napforduló – segítette ki Alex olyan arccal, amelyre rá volt írva: „ostoba jöttment”.

– Oké – mondta Ryan fapofával.

Alex áthelyezte a testsúlyát a másik lábára, és pedagógushangra váltott. – Az évnek ez az a napja, amikor az újpogányok összegyűlnek, hogy megünnepeljék a hosszabb nappalokat és a rövidebb éjszakákat. Lényegében összejönnek a parton, gyújtanak pár máglyát, eldalolnak pár nótát, és pecsenyét sütnek.

Ryan nem tartotta magát vallásosnak. Túl sokat látott abból, mire képes az egyik ember a másikkal, hogy hihessen egy olyan istenben, aki ezt eltűri. Ám ha valakik pogózni szeretnének, és mellé leszopnák magukat, azzal senkinek sem ártanak. Hacsak ki nem találja valamelyik, hogy a kelleténél egy lépéssel messzebb megy a jelképes áldozatban, tette hozzá, és a lányra gondolt, aki mögötte feküdt egy kőlapon.

– Mit szól hozzá a lakosság? – kérdezte.

– Az idősebbek általában keresztények, de mivel a panziók és az ajándékboltok jobbára az övék, csak mosolyognak udvariasan, és rendesen keresnek rajtuk. Mi többiek meg le se szarjuk. – Sokatmondóan vállat vont.

Ryan töprengett egy pillanatig.

– Hát a lelkész? – A szigeti templom tornyát nézte, amely alig magasodott a községi háztetők fölé. A temető vége összeért a romok szélével.

– Mike? – Alex felkacagott. – Imádja! Minden év egy új alkalom, hogy az igét hirdesse, és próbáljon megtéríteni pár hitetlent!

Ryan hallgatott, elraktározta magában a hallottakat. Mindez érdekes, de nem változtat azon a tényen, hogy a turisták csörtető csordája az utolsó, amire szükségük van.

– Ha ekkora tömegű látogató várható, éppen ezért nem léphetnek be a szigetre. Gondolkozzon! – fojtotta bele a másik férfiba a tiltakozást. – Olyannak kell lennie, aki már itt van.

Alex arca elsötétedett. – Ez már változtat a dolgok állásán, de az ittenieknek akkor sem fog tetszeni.

– Még sokkal kevésbé tetszik majd nekik, hogy az egyik szomszédjukat brutálisan meggyilkolták. – Ryan elutasított mindenféle kompromisszumot. – Keresse meg Fowlert és Markot, a saját két kezével vonszolja ki őket az ágyból, ha kell, de vigye le őket a partra, az istenit! Kérem a nevet és a rendszámot az összes kocsinál, ami bejön vagy kimegy!

Elhallgatott, mert eszébe jutott Liz.

– Mark, az Mark Bowers?

Alex bólintott. – Heti egy-két napon önkénteskedik a parti őrségnél. Egyébként a helytörténeti múzeumot meg az ajándékboltot vezeti, és történeti idegenvezetéseket tart.

– Közölnie kell vele, hogy a múzeum a mai napon zárva tart. Ma nem lesznek látogatók. Azt is mondja meg neki, hogy ne nyaggassa Liz Morgant. Nem megy be dolgozni.

Alex borús tekintettel bólintott, azzal elment.

Ryan elégedett volt, hogy beindította a gépezetet. Úgy döntött, hogy felhívja Gregson titkárnőjét, és üzenetet hagy. Tudta, hogy ez gyávaság, de nem volt kedve azon vitatkozni, mi az előnye és mi a hátránya annak, ha egy egész szigetet lezárnak a nagyközönség elől. Itt nincs helye vitának.

2. FEJEZET

Még akkor is Lucy tetemét őrizte, amikor megérkezett Frank Phillips nyomozó őrmester két helyszínelővel, akikben Ryan felismerte Tom Faulknert és az asszisztensét. A helyszínelők megálltak pár szóra, majd mentek egyenesen a sátorba, ahol Lucy várakozott. Ryan visszafordul az őrmesteréhez. Phillips alacsony, hordómellű ember volt, az alkata egy ökölvívóé, az arca viharvert. Nem illett rá a sötétszürke öltöny, ám a rózsaszín alapon sárga pettyes nyakkendő érdekes módon jól állt neki.

– Ryan! – Phillips megmarkolta erős kezével a felügyelő kezét, és lelkesen megrázta, miközben a másikkal Ryan vállát szorongatta. – Örülök, hogy ismét látlak!

Ryant nem sértette a fesztelenség. Lehetett a felettese Phillipsnek, de jó tizenöt évvel fiatalabb is volt nála, és őt arra nevelték, hogy tisztelje az idősebbeket. Az elején meg-megtörtént, hogy hangsúlyoznia kellett a jogait, de a tapasztalat lecsiszolta az éleket, és kiiktatott a barátságukból – és főleg a munkakapcsolatukból – minden zökkenőt.

– Én is örülök neked, Frank – felelte komolyan.

– Bár inkább egy korsó sör mellett lennénk, és nem ezt kellene szétszálazni. – Phillips undorral rázogatta a fejét. – A diszpécsertől megkaptam a részleteket. Sosem szűnő megdöbbenésemre szolgál, mire képesek egyes férgek. – Vidám barna tekintete kiélesedett, ahogy fölmérte a szélben lobogó műanyag leplekkel védett színteret.

Aztán visszanézett az előtte álló, magas alakra. Megállapította, hogy fáradtnak látszik, és soványabb, mint két hónapja. Ám a szemébe visszatért a szikra, és ez biztató.

– Hallottam Gregsontól – folytatta. Ryan arca lassan, érdeklődve fordult felé. Phillips csodálta benne, hogy sose kapkod. – Mondta, hogy ismét beállsz dolgozni, teljes munkaidőben.

Ryan tovább hallgatott. A tekintete semmit sem árult el.

Phillips halkan kuncogott. Olvasott a főnökében. – Örülök, hogy megint itt vagy. Nem bírtam volna tovább MacKenzie hülyeségeit.

Ryan majdnem elmosolyodott. Nem volt titok, hogy Phillips őrmester és Denise MacKenzie felügyelő kapcsolata elég kényes. Ráadásul MacKenzie szép, határozott nő volt, a haja akár a láng, és a temperamentuma sem hozott szégyent az őseire. Az sem volt titok, hogy Phillips öt éve, a felesége halála óta kerülgeti, hasztalanul könyörögve randiért.

– Előbb-utóbb úgyis beletörődsz, Frank.

– Nem tudom, mi a fenéről beszélsz! – Phillips a mohába törölte kopott félcipőjét, és fenyegető képet vágott.

Ryan mosolyra húzta a száját, de rögtön el is komolyodott, amint meglátta, hogy a kolostor temetőjének túlsó végén egy idősebb ember kerülgeti a sírköveteket. Vidéki rossz időhöz volt öltözve, zöld viharkabátban, kényelmesre kitaposott bakancsban. Kis fekete táskája félreérthetetlenül jelezte, hogy ő a sziget orvosa. Amikor megállt a sírkövek között, hogy szót váltson Alexszel, Ryannek feltűnt apa és fia hasonlósága.

– A törvényszékiektől többet fogunk tudni, de részemről úgy látom, hogy legfeljebb öt órája halott – mondta Phillipsnek.

– Csakhogy esett az éjszaka. – Phillips figyelte a doktort, amint trappol fölfelé az enyhe lejtőn. Az eső pedig elmos minden bűnt, többek között a DNS-maradványokat is.

– Tudom, Frank. Remélem, megőrizhetjük, ami megmaradt – mondta sötét arccal Ryan.

– Gregsontól hallottam, hogy itteni lány volt. – Phillips a kezét fújkálta. Hogy felejthette otthon a kesztyűjét!

– Helyi lány, csinos barna, a neve Lucy Mathieson. Látásból ismertem; a családja a szigeten él. Az anyja háztartásbeli, az apja nyugdíjas tanító. Newcastle-ban járt egyetemre, a vakációra jött haza.

Ryant meglepte, hogy ilyen sokat tud a sziget lakóiról, holott mindig csak passzív résztvevőnek tartotta magát a lindisfarne-i életben. Talán mégsem halt ki belőle az a vele született készség, hogy ösztönösen megfigyel mindenkit és mindent a környezetében.

Phillips újból megrázta a fejét. – Szép helyet választott hozzá.

Ryan bólintott, egy pillanatra kinézett a tengerre, majd visszatért a tekintete az oltárhoz. Málladozó kövek mutatták a hajdani magas, erős falak nyomát, amelyek a szent embereket védték az elemek dühétől. Eltérő magasságú oszlopok sorakoztak annak a területnek a közepén, ami vélhetőleg a templom főhajója lehetett. Ryan összevonta fekete szemöldökét, és ismét megvizsgálta a helyszínt. A régi, szabatosan kimért falakból elmozdultak kövek, és pár láb széles, elnagyolt körben vették körül a fekvő lányt. Első látásra természetes képződmény is lehetett volna, de Ryannek szöget ütött a fejébe.

– Valahogy olyan… – Elhallgatott, kereste a megfelelő szót. – Szertartásos.

Phillips fújt egyet. – Gyűlölöm ezeket a rohadt rituális gyilkosságokat! Nem elég, hogy kinyírnak valakit? Muszáj danolni és táncolni hozzá? Még sértéssel is tetézi a bűnt.

Ryan tudta, hogy őrmesterének most szüksége van a fecsegésre. Mindenki a maga módján birkózik meg a halállal, főleg azok, akik élesben találkoznak vele.

– Ma van a napforduló.

Phillips felvonta barna kefeszemöldökét. – Nem tudtam, hogy járatos vagy ebben a hókuszpókuszban.

– Nem is vagyok, de sosem árt tudni, mi történik körülötted.

Phillips az alsó ajkát harapdálta. – Ebben az esetben nehéz lesz távol tartanod az embereket a szigettől.

– Tudom. Minden percben várom Gregson hívását. Majd megoldom.

– Az úttorlasszal nyertünk egy kis időt – elmélkedett Phillips –, viszont ez a hely mindenképpen népszerű karácsony idején, akkor is, ha nincs napforduló.

Ryan türelmetlenül zsebre dugta a kezét. – Kurva turisták!

Phillips rásandított. – Te is turista vagy, haver.

– Egy-null a javadra. – Ryan halványan elmosolyodott.

Elhallgattak, mert végre megérkezett kissé lihegve az orvos. Olyan, akár a fia, öregebb változatban, állapította meg Ryan. Hatvan körül járt, de még mindig vonzóan barázdált arca, szikár, kidolgozott alakja volt, csak egy kicsivel alacsonyabb száznyolcvannál. Dús, deres hajában még mindig csillogtak szőke szálak. Eleven zöld szeme, amelyet a fia örökölt, körbejárt a hevenyészett sátorban, mielőtt komolyan megállapodott volna Ryan arcán.

– Ryan, ugye? – Áttette jobbjából a balba az orvosi táskát, és nyújtotta hosszú, keskeny művészkezét. – Alextől hallom, hogy sürgős.

– Köszönjük, hogy ilyen hamar kijött, dr. Walker. – Ryan megfogta az orvos kezét, amelyet erősnek talált.

– Steve, ha kérhetem.

– Ő itt Frank Phillips nyomozó őrmester. Munkatársam a vizsgálatban.

Észrevette az orvos szemében az enyhe meglepetést, és rájött, hogy egyfajta témát jelentett a szigeti szóbeszédben. De a derék doktor legalább nem kerülgette a forró kását.

– Nem is tudtam, hogy hivatalos minőségben látogatott el Lindisfarne-ra, Mr. Ryan.

Más szavakkal, elmélkedett Ryan, tudják róla, hogy úgy vonszolta ide magát a szigetre, akár a sebesült állat. Meg akart sértődni, amiért ennyire nincs magánélete, de a mérlegelő szempár barátságosan nézett rá.

– Úgy látszik, elegem volt a pihenésből és a lazításból, dr. Walker. – Készakarva ütött meg hivatalos hangot, sokatmondó pillantással a mögötte lévő sátorra. – Én fogom vezetni a nyomozást a Lucy Mathiesonként azonosított lány halálának ügyében. A holttestet pontosan egy órája találták meg. Mivel nincs patológusunk, hálásak lennénk, ha megerősítené a halál tényét, és ellátna bennünket más előzetes megfigyelésekkel.

Az orvos követte Ryan tekintetét.

– Lucy? – Szomorúan csóválta a fejét, az arca megereszkedett, könnyek szöktek a szemébe. – Én segítettem a világra.

Ryan és Phillips hallgattak. Mit mondhattak volna?

– A szülei porig lesznek sújtva. Ilyen szörnyű baleset… – Elnémult.

– Nem – felelte Ryan fahangon. – Kétlem, hogy baleset történt volna, de mint mondtam, hálásak lennénk a véleményéért. – Szünetet tartott, fontolgatott. – Ha úgy érzi, hogy ismeretsége az elhunyttal befolyásolná a munkában…

Az orvos erőt vett magán, bár a tekintete ugyanolyan szomorú maradt. – Nem, azt hiszem, úgy kell tekintenem, mint az élet körforgásának egyik állomását. Isten tudja, hányszor töprengtem el pályám során, hogy jó embereknek miért kell elszenvedniük a rák pusztítását és mindenféle más betegséget, de eddig csak egyszer voltam olyan balszerencsés, hogy erőszakos halált kelljen diagnosztizálnom.

Ryan fölkapta a fejét. – A szigeten?

– Nem, nem. Még régen, amikor Newcastle-ban laktunk. Pályám első éveiben kórboncnok voltam, mielőtt úgy döntöttem, hogy háziorvos leszek. Ilyesmikre nagyvárosokban számít az ember, de a mi szigeti kis közösségünkben valahogy természetellenes.

– Nem is tudtam, hogy dolgozott a rendőrségnek.

– Igen, fiatal voltam, és izgalmas pályának tűnt. – A fejét csóválta, mint aki nem érti ifjúkori önmagát. – Aztán összeházasodtunk Yvonne-nal, és megszületett Alex. Úgy döntöttünk, hogy békésebb közös életet, kevésbé hajszás munkát kívánunk.

Ryan bólogatott, de nem szólt, csak várta, hogy a doktor összeszedje magát.

– Hát akkor megyek – mondta halkan Walker, és bólintott a rendőröknek. Lehorgasztott fejjel elindult, keresztül a füvön, a helyszínelők felé.

– Szegény ördög – jegyezte meg Phillips. – Nem mindennap kell olyasvalakinek kiállítanod a halotti bizonyítványt, akit te segítettél a világra.

– Hát, ja. – Ryan szíve ismét összeszorult. Tudatos lassúsággal fújta ki a levegőt. Cseperegni kezdett az eső, Phillips egy olcsó fekete esernyővel vacakolt.

– Menj be, szimatolj körül, beszélj Walkerrel. Hadd végezzék el a munkájukat a laboros fiúk, és majd látjuk, amit látunk. Fel kell állítanom egy műveleti központot, de azt nehéz lesz megcsinálni a kapitányságon az árapály miatt. Jobb, ha itt lesz a szigeten. A házamra gondoltam. Ott van irodai berendezés. – Nyomtató, fax és laptop, amelyeken vastagon áll a por.

– Nem egészen felel meg a protokollnak – mutatott rá Phillips.

Ryan szája megrándult. – Egyetértek, viszont az alternatívák sem vonzók. A bázisnak itt kell lennie a szigeten, de nem akarom közintézménybe szervezni, amihez boldog-boldogtalannak van pótkulcsa. Jobb, ha családban marad a dolog.

Phillips bólogatott.

– Addig is – folytatta Ryan –, keresd meg a halottkémet, hogy igazolja Walker véleményét, és értesítsd, hogy délelőtt számíthat a holttestre. – Rövid töprengés után így folytatta: – Az alnwicki kórház hűtőterme lesz a legközelebb, tehát szólj neki, hogy menjen oda.

– Azt teszem.

– Egyelőre felügyeld a parti őröket. Maradjanak csak a tömegirányításnál.

Ez nem igényelt bővebb magyarázatot. Phillips különben is gyors felfogású volt.

– Mindenki gyanús?

– Amilyen igazad van.

Phillips lassan bólogatott. A szájába dugott egy rágógumit, Ryant is megkínálta. – Tegnap körülbelül mikor volt az esti dagály?

– Körülbelül háromnegyed tizenkettőkor – vágta rá Ryan, és elhárította a kínálást. Már ellenőrizte az árapály-táblázatban.

– Ha öt órája halott, akkor visszajutunk éjszaka egyhez. – Phillips a községet nézte a kolostorfalon túl. – Legalább van kit gyanúsítani.

– Ja, persze. – Ryan örömtelen kacajra fakadt. – Egy egész szigetet.

– Hát, akkor jobb is, ha belevágunk.

Ryan nézte az őrmesterét, ahogy odamegy a sátorhoz, kihúzza széles vállát, és bebújik. Vibrált a mobilja, Gregson száma villogott a kijelzőn. Nem fogadta a hívást. Úgy számított, hogy nyerhet még harminc percet, ha szerencséje van.

Különben is el kellett intéznie még valamit, és azt csak személyesen lehet.

3. FEJEZET

Magasan Lindisfarne fölött szétnyíltak a felhők, beengedték a szigetre a fényt. Anna Taylor elmosolyodott a rohanó zöld Mini viszonylagos kényelmében. Olyan ismerős volt a kép, hogy emlékezetből megrajzolhatta volna, mégis minden alkalommal elakadt tőle a lélegzete.

Pedig nem szívesen jött haza.

Vékony ujjai bosszúsan doboltak a kormányon, miközben a parti úton robogott a töltés felé a jobboldalt elterpeszkedő homokdűnék mellett. Kénytelen volt jönni, a kora reggeli telefon után nem volt választása. Gregson kapitány, a Northumberland megyei rendőrség főnöke az egyetemtől szerezte meg az elérhetőségét. Olvasta Anna legutóbbi publikációját, a Pogány Northumberlandet, és méltányolta a szerző helyismeretét. Rituális gyilkosságot követtek el a szigeten, mondta, és ő be akarja vonni Annát, mint civil szakértőt.

Csak így, mintha ő naponta tárgyalna a rendőrséggel.

Kénytelen volt csodálni Gregson szimatát. Akkor csapott le rá, amikor félig még aludt, és az agya nem egészen működött a koffeinhiánytól, különben nincs az az isten, hogy beleegyezett volna.

Igazság szerint Gregson elmondta, hogy egy fiatal lányt gyilkoltak meg, és ez kissé túl érzékenyen érintette. Rögtön, miután beszélt Gregsonnal, megpróbálta hívni Megan régi számát, de nem vették fel, és ettől Anna még jobban stresszelt. A nővére mindig is megbízhatatlan volt, gondolta a szokott szomorúsággal, de akkor is, ő maradt az egyetlen élő családtagja.

Abba a ténybe kapaszkodott, hogy se őt, se Megant nem lehet már „lánynak” nevezni. Huszonötön túl, veszélyesen közel a harminchoz messze meghaladták a leánykort, márpedig Gregson egészen bizonyosan azt mondta, hogy egy lányt öltek meg.

Ugye, hogy ezt?

Akkor is aggódott. De talán csak megmondta volna Gregson, ha Megan lett volna az a lány. A rendőrségnek kötelessége értesíteni a legközelebbi hozzátartozót.

Ugye, hogy az?

A homlokát ráncolta. A gát felhajtójánál hosszú dugóban álltak az autók, noha üres volt az út. Anna leengedte az ablakot, mert odajött egy ember, csíptetős dossziéval, akiben felismerte Rob Fowlert.

– Reggelt, hölgyem. Kérnem kell pár adatot, mielőtt átengedem. – Anna duzzadt ajka mosolyra húzódott. Az orrára csúsztatta a napszemüvegét, és ránézett a gondterhelt Fowlerra.

– Nahát, Rob, de jól áll neked a piros! – mondta, a parti őrség vörös kabátjára célozva, amely a férfi széles vállán feszült. A nevet kacskaringós arany betűkkel hímezték rá a mellzsebre.

Rob fáradt arca először csak meglepetést mutatott, de aztán olyan széles, csupa fog vigyorra húzta a száját, ami az átlagos külsejű férfit kimondottan vonzóvá varázsolta.

– Anna! De rég láttalak! Hol bujkáltál? – Úgy köszöntötte, mint régi barátot, és Anna az is volt. Akivel kamaszkorunkban váltottunk pár nyálas csókot, és stikában bedobtunk vele nem is egy pohár italt, bízvást nevezhető régi barátnak.

– Durhamben – felelte. – Most ott lakom, az egyetemen tanítok.

– Hallottam, hogy kitettél magadért. Akkor most szólítsalak Taylor doktornak? – Tréfásan mozgatta a szemöldökét, barna szeme ragyogott.

– Neked mindig Anna leszek – mosolygott a nő, majd a sziget felé biccentett, hogy lezárhassa a viszontlátáshoz illő örvendezést. – Hallom, baj történt. Olyasvalaki, akit ismerek?

Félvállról beszélt, de visszafojtotta a lélegzetét.

– Kétlem, hogy ismernéd, későbbi évjárat. Egy Lucy nevű lány. Halva lelték a romok közt. – Rob minden átmenet nélkül elkomolyodott, és visszanézett a szigetre.

Anna halkan fellélegzett, amiért nem Megan az áldozat, de rögtön bűntudata is lett, mert egy másik családnak kell szenvednie.

Rob krákogott, és visszafordult hozzá. – Utasítást kaptam, hogy írjam fel a nevet, a rendszámot, és a tartózkodás célját, mielőtt átengednélek, Anna. Úgyhogy… – Félszegen krákogott ismét. – A nővéredhez jöttél látogatóba?

Anna látta a kifejező arcon átsuhanó szánakozást, és elhatározta, hogy nem jön zavarba tőle.

– Nem – mondta erőltetett flegmával. – Mark kiadta nekem bérbe a házat. – Ez a ház a gyermekkori otthonuk volt, jelenleg egy régi barát tulajdona. – Hivatalos ügyben jöttem, Rob. A rendőrség felfogadott tanácsadónak.

– Aha. – Rob szeme kikerekedett a kíváncsiságtól. Valamit lefirkantott a csíptetős dossziéba. – Felteszem, akkor most sűrűbben láthatunk, Anna.

– Én is így vélem. – Elfordította a kulcsot a gyújtásban, mert előtte kitisztult az út. Az autók vagy leírtak egy hajtűkanyart, és visszaindultak a szárazföldre, vagy elrobogtak a sziget felé.

– Jó utat, Anna. – Bob jelzett a forgalomirányító kollégájának, hogy a Mini átmehet.

Anna szélesebben mosolygott, és lassított, hogy integethessen a másik forgalomirányítónak, aki nem volt más, mint Mark Bowers, a sziget házi történésze, részidős parti őr, és a serdülő Anna szívének bálványa, vonzó, tudós ember, akin nem állt valami jól a vörös kabát és a vízhatlan khaki nadrág. Anna még nem felejtette el, hogy rendszerint krémszín farmerben és ingben mutatkozott, és az alkarja örökké barna volt, mert hosszú órákat töltött a szabadban, ahol a múlt lábnyomait kereste. Bowers értetlenül nézett rá, aztán felragyogott barázdált arcán a mosoly. Annának feltűnt, hogy idősebb annál a férfinál, akire ő emlékszik. De hát ő sem lett fiatalabb. Kétszer röviden tülkölt, amikor elhúzott mellette, és elhatározta, hogy beiktat egy tisztességes látogatást régi protektoránál.

Annyira vakított a délelőtti nap, hogy még a sötét szemüveg mögött is hunyorognia kellett. Fényes habok nyaldosták a műút két oldalát, amely mintha varázsütésre emelkedett volna ki a tengerből. A szél elfújta a szürke felhőket a derült kék égről, de a levegőben megmaradt a tél fogvacogtató hidege.

Anna nem tervezte, hogy idejön, egyáltalán nem óhajtotta se Megan közelségét, sem az emlékeket, amelyek bizonyosan felébrednek benne, noha karácsony van, az örökös jóakarat ideje. Nehéz volt bármiféle jóakaratot éreznie a nővére iránt. Éveken át próbált felejteni, és majdnem elhitette magával, hogy sikerült is. Bár a gyéren lakott apró sziget békessége talán enyhíti a fájdalmat. Jobbra magas nádasok integettek a szélben, miközben Anna a falu felé hajtott a kanyargós úton. Le-lecsapó sirályok köröztek a víz fölött, hangos, megnyugtató rikoltozással. Amikor feltűntek az első, fehérre meszelt tanyák, Anna meglátta a házak között a kopasz fákra akasztott karácsonyi égőfüzéreket. Milyen ünnepi és barátságos lesz, ha majd leszáll a sötétség!

Keresztülvágott a falun. Itt volt a helytörténeti múzeum, ahol a szombatokat töltötte kamasz korában, megvoltak az ajándékboltok, a teázók, és a település kellős közepén a legfeltűnőbb, a pirossal díszített, fehér falú kocsma, amely a Nyalka Vasmacska vidám nevet viselte. Hat láb magas Mikulás állt az ajtó mellett, gépies integetéssel és fülsértően hangos „Ho-ho-ho-hó!” kurjantásokkal üdvözölve a vendégeket.

Anna a fejét csóválta, tovább robogott, és örült, amiért nem látott ismerős arcokat. Sőt megdöbbentően kihaltak az általában népes utcák. Bár Lindisfarne-en kevesen laktak, a faluban volt forgalom. Nyilván ez a közösség természete – azé a közösségé, amelyhez ő is tartozott valamikor.

Kanyargott a Minivel a szűk utcákon a Lindisfarne-kastély, a sziget keleti végében épült festői erőd irányába. A domb lábánál volt a parti őrség barakkja. Nem parkolt élénkvörös terepjáró a felhajtón, de mindkét mentőhajó a horgonyán ringott, mutatva, hogy ma reggel nem történt baleset a tengeren. A dráma megmaradt a szárazföldön.

Anna beállt egy csinos halászház elé, amelynek saját kis kertje volt. Tökéletes helyre épült: keletre volt az erőd, nyugatra a kolostor, és kint a szárazföldön, déli irányban a bamburgh-i vár. A halászházból csodálatos kilátás nyílt mindháromra, amelyen semmiféle szomszéddal nem kellett osztozni. Annának ez épp megfelelt. Kiemelt az autóból egy kopott fekete bőröndöt, és vonszolni kezdte a kavicson a ház felé. Kitapogatta a lábtörlő alatt a kulcsot, amelyet Mark hagyott ott neki, és benyitott. Azonnal megrohanták az emlékek. A falakat átfestették, a padlóra új szőnyeget vásároltak, de ő még mindig érezte az anyja parfümjét a folyosón.

Emlékezett rá, hogyan kapta föl az apja a parfümös üveget, és hogyan hajította le a lépcsőn, mert azt állította, hogy a felesége egy másik férfi kedvéért használja. Emlékezett az ebből kirobbant, csúnya verekedésre, és az ütlegek hangjaira.

Libabőrös lett, jeges csápok kígyóztak fölfelé a hátán. A határ a múlt és a jelen között elmosódott egy fájó pillanatra.

Aztán kitisztult a látása. Ő csak egy meghitt kis házat látott, semleges bútorzattal. Ez az ő vászna, azt fest rá, amit akar.

Ryan feje hasogatott, amikor halkan bezárult mögötte a Mathieson-ház fénylő piros ajtaja. A családot értesíteni mindig a rossz, a legrosszabb része a hivatásnak. Semennyi kiképzés vagy tapasztalat sem készíthet fel a gyermeküket elveszítő szülők iszonyú gyászára. Az ilyen veszteség mindig égbekiáltó, de ilyen körülmények között – gyakorlatilag Mathiesonék küszöbén – úgyszólván kibírhatatlan lehet.

Kezét a zsebébe dugva, lassan végigballagott az utcán, és közben lejátszotta magának a beszélgetést.

Az anyának, Helennek, fogalma sem volt róla, kicsoda Ryan, és a szíves mosoly, amellyel ajtót nyitott a jövevénynek, csak tovább rontotta a dolgot.

– Segíthetek? – kérdezte Helen. Még mindig a halvány rózsaszín, kicsit kopott pongyoláját viselte. Szeme kissé zavaros volt az alvástól, de ugyanúgy kéklett, mint a lányáé.

– Ryan rendőrfelügyelő vagyok, asszonyom. Itthon tartózkodik a férje, vagy valaki más családtag? – A kék szempár elködösült az értetlenségtől, amikor Ryan megmondta, hogy a rendőrségtől jött, és felmutatta az igazolványát. Az asszony Danielért kiáltott, egy magas, nyakigláb, kissé görnyedt emberért, aki ugyanolyan zavartan bámult az idegenre, mint Helen. Az asszony beinvitálta Ryant, és remegett a hangja, mert az illendőség paravánja mögött is tudta, miért kopogtatott a rendőr. Az ösztön azt súgta, hogy nagy baj van, ő pedig nyújtotta a percet, tagadta az igazságot, amilyen sokáig csak tudta.

Ryan követte a házaspárt egy takaros, kellemes nappaliba. Elsőnek Lucy képeit látta meg: ő mosolygott a kandallón és az ablakpárkányról. Helen kiolvashatott valamit a rendőr szeméből, mert azonnal a férje kezéért kapott, aki megfogta, és erősen szorította az övét. Ryan pedig nézhette, hogyan omlanak össze, miközben végighallgatják az ő szájából, hogy a lányukat meggyilkolták. Figyelt, és igyekezett megőrizni az elfogulatlanságát, amikor tájékoztatta őket, hogy az életük örökre megváltozott. Megacélozta magát, hogy azt is képes legyen végignézni, miként szorítja Helen Mathieson a kezét a méhére, szívet tépően emlékeztetve a veszteségre, mielőtt lerogy a díványra.

Figyelte az apát is. Lucyt meztelenül találták meg, és noha Ryan szerette volna az ellenkezőjét hinni, az elkövetés módja nem zárta ki a szexuális bántalmazást. Daniel Mathieson közölte, hogy egész éjjel a szigeten tartózkodott. Ryannek az eszébe jutott, hogy az áldozatok többsége ismeri a gyilkosát, sokan egy fedél alatt is laknak. Ez a tudat nem könnyített a szívén, miközben kikérdezte a házaspárt, akik a teljes érzelmi összeroppanás jeleit mutatták.

– Miért, miért történt ez? Ki tenne ilyet? – nyöszörögte Helen.

– Legjobb igyekezetem szerint próbálok válaszokat találni, Mrs. Mathieson.

– Nem, nem, nem! – Az asszony dülöngélni kezdett előre-hátra, és torokhangon zokogott. Még mindig tagadta, ami történt. – Nem lehet Lucy! – Hevesen rázta a fejét, tekintete egyszerre volt könyörgő és haragos. – Maguk tévednek! Nem Lucy!

– Csitt, Helen – próbálta enyhíteni a férj a gyötrelmet, amelytől ő is szenvedett.

– A lányát azonosították, Mrs. Mathieson.

Ám Helen csak rázta a fejét, görcsös, dühös mozdulatokkal. Tekintete égette Ryant. – Én megmondtam, hogy nem lehet ő! Lucy a barátaival volt az este, és valószínűleg Rachelnél aludt! Máris felhívom, és akkor majd meglátja!

Felugrott, eszelős tekintettel kereste a telefont. A férje két kézzel végigdörgölte az arcát, mielőtt fáradtan fellökte magát a díványról, és Helen után eredt.

– Nyugodj meg, Helen, nyugodj már meg!

Ryan figyelte erőtlen tusakodásukat, amíg az érzelmileg kimerült Helen rá nem borult a férje vállára, olyan keservesen kezdett zokogni, hogy az egész teste belerázkódott.

Ryan türelmesen kivárta, hogy a könnyáradat tetőzzön és levonuljon. Tudta, hogy minden normális ember magára hagyná a házaspárt a gyászukkal, és nem bámulná őket, csakhogy ő nem normális ember, és dolga van.

– Sajnálom, hogy ilyenkor kell kérdéseket föltennem – kezdte gyengéden, aztán elhallgatott, amíg Mathiesonék föl nem emelték a fejüket, és rá nem néztek. Akkor jött rá, hogy már meg is feledkeztek a jelenlétéről. – Fel kell tennem önöknek néhány fontos kérdést Lucyről, mármint hogy hol járt az éjszaka, meg az életéről és a szokásairól, hogy átadhassam a gyilkosát az igazságszolgáltatásnak.

– Hogy… hogy… – Helen nem bírta befejezni a mondatot, de Ryan tudta, mit akar kérdezni. Mindig tudni akarják.

– Még nem határoztuk meg, Mrs. Mathieson. – Volt egy megalapozott elképzelése, de amíg a halottkém meg nem erősíti a halál okát, semmit sem árulhat el Helennek.

– Azt mondta, „gyilkos” – szólalt meg halkan Daniel. – Honnan tudja, hogy nem baleset történt?

Az örök kínos kérdés, gondolta Ryan.

– Az állapota, amelyben találtuk, nem balesetre utal, Mr. Mathieson.

– Vagyis… – Helen ismételten mély lélegzetet vett. – Vagyis bántották, mármint úgy? – Esdekelve nézett Ryanre, könyörögve kérte, mondja azt, hogy az ő kicsi lánya gyors halált halt, fájdalom nélkül, a nemi erőszak iszonyata nélkül. Bár azt felelhette volna.

– Sajnálom, Mrs. Mathieson, de ezeket a részleteket még nem ismerjük. Mindazonáltal keményen dolgozunk a tisztázásukon.

Helen ismét zokogni kezdett, és olyan görcsösen markolta a férje karját, hogy az ujjpercei kifehéredtek. Daniel Mathieson összeszedett magában annyi erőt, hogy Ryanhez forduljon, fölemelje a fejét, és a nyomozó szemébe nézzen.

– Elmondunk magának mindent, amit tudunk. – Ryan látta a kétségbeesése mögött a dühöt. A jó modor mögött egy apa volt, a mögött pedig a tehetetlen harag kemény góca. Adnia kell neki valamit, hogy Mathieson arra összpontosíthassa az indulatát.

– Köszönöm, Mr. Mathieson. – Elővette a noteszét. – Kezdjük Lucy mozgásával az elmúlt éjszaka. Meg tudják mondani, mit csinált tegnap?

– Lucy velem volt – suttogta Helen. – Kimentünk autóval Morpeth-be, megebédeltünk, vásárolgattunk. – Könnyek patakzottak feldúlt arcán, amely most láthatólag megöregedett.

– Körülbelül mikor volt ez, Mrs. Mathieson? – kérdezte Ryan változatlanul halk, tapintatos hangon.

– Körülbelül negyed tizenegykor mentünk el hazulról, átkeltünk a szárazföldre, és tizenegy körül érkeztünk Morpeth-be. Körülnéztünk az üzletekben, én… én… – Eltakarta arcát reszkető kezével. Ryan elfordította a tekintetét.

Eltelt pár perc.