Bódi Lóránt

SEBRE TETT KÉZZEL

Újrakezdés, emlékezet és populáris képzelet
a vészkorszak után

részlet

A szöveget szakmai szempontból ellenőrizte Kisantal Tamás

Első kiadás

© Bódi Lóránt, 2026

© Park Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borító © Gerhes Gábor

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő illusztrációk jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Bevezetés

„– Mikor hallott először a holokausztról?

– Mint mindenki más, a háború után. De ez olyan mértékű és horderejű esemény volt, hogy senki sem tudta azonnal felfogni a jelentőségét. És ne felejtsük el, hogy ez közvetlenül a háború után történt. Az emberek el akarták felejteni. Újra élni akartak.”1

Még egy hétnek kellett eltelnie, hogy végleg elhallgassanak a fegyverek Európában. Az ország egy hónapja szabadult fel. A főváros romokban hevert: Buda látképét a felrobbantott hidak és a lebombázott, kísértetiesen tátongó vár látványa uralta.2 A Duna túlpartján az egykori korzó kiégett szállodái, autók és harcjárművek roncsai hevertek, szétlőtt házak, éjszakánként a város áramellátási problémák miatt sötétbe borult. Május elsején azonban egyszer csak újra megszólalt a rádió: délben az Ideglenes Nemzeti Kormány miniszterelnöke, Dálnoki Miklós Béla mondott beszédet. Ezzel párhuzamosan a város is mozgásba lendült, a kora nyári melegben újra járni kezdtek a villamosok.3 Ezen a napon a szakszervezetek, a Magyar Kommunista Párt és a Magyarországi Szociáldemokrata Párt az ország minden részén az első szabad május elsejére készült. Az ünnepre érkező tömeg még a harcok árnyékában, egy „romváros” kulisszái között menetelt.4

A nagy eseményt a pártok igyekeztek kötelezővé tenni a tagság számára, miközben a háború alatt gyakran kompromittálódott, az új realitásokhoz gyorsan alkalmazkodni kívánó házfelügyelők (házmesterek)5 a bérházak lakóit agitálták részvételre.6 A felvonulás több százezer embert vonzott, és ez a tömeg javarészt mégis önkéntes alapon jelent meg. A menet a Gellért, Vigadó és Szabadság téren frissen felállított szovjet hősi emlékművek leleplezésével indult (az ünnepségek egyszerre zajlottak más nagyvárosokban is, például Debrecenben és Szegeden).7 Az emlékműavatások a „szovjet nép véráldozatát” és a fasizmus alóli felszabadulást szimbolizálták, és erősítették a felvonulás antifasiszta karakterét.8 A nemzeti függetlenség baloldali hősei és a szovjet vezetők arcképei mellett, a közelmúlttal való szimbolikus leszámolás jegyében, lovas kocsin vontatott bábfigurák és élőképek vonultak fel, amelyek a Horthy-korszak szereplőit, Hitlert, valamint felakasztott nyilasokat és Szálasit ábrázolták.

Ezzel egy időben a házfalakon és a villanyoszlopokon elhelyezett gúnyrajzokon szintén ők néztek szembe a vonuló tömeggel. Az emlékműavatásokat követően az ünneplő tömeg a romos házakkal szegélyezett Andrássy úton vonult végig a szokottnál melegebb napon, egészen a Hősök teréig, ahol a két párt képviselői az ünnepi beszédeket tartották meg.

A százezres tömegben jelen volt az MKP-hoz csatlakozó Radnóti Miklósné Gyarmati Fanni is, aki lelkendezve írt a felvonulásról. A háború alatt, zsidó származása miatt, a nyilaskorszakot bujkálva élte túl. Januárban értesült szerelme, Radnóti Miklós haláláról. Ekkor már a Magyar Rádiónál dolgozott. A szegedi felvonuláson az épp pályáját kezdő karikaturista – e könyv másik, később felbukkanó szereplője –, Kaján Tibor vehetett részt, aki szerencséjének köszönhetően szabadult meg a munkaszolgálatból, és az esemény dekorációit készítette. Szintén részt kellett, hogy vegyen a felvonuláson a Kassák egykori Munka-köréhez tartozó Bálint Endre és a Munka-kör egy másik tagja, Schubert Ernő, akik az SZDP megbízásából a budapesti felvonulás vizuális megjelenéséért feleltek. Bálint nemrég tért vissza a munkaszolgálatból, Schubert pedig – Gyarmati Fannihoz hasonlóan – Budapesten bujkálva élte túl a háború éveit. A felvonuló tömegben Budapesten és vidéken is akár ott lehettek azok is, akik a halál torkából menekültek meg, a „maradék zsidóság” tagjai: a februárban a budapesti gettó falain belül és kívül felszabadultak (körülbelül 70 000 ember), a halálmenetekből, munkaszolgálatból, kényszermunkából hazatérők, valamint a deportáltak közül azok, akik koncentrációs táborokból tértek már haza (20–30 000 főre becsülték).

A felvonulás során és a háborút követő bizonytalanságokkal teli mindennapokban sokféle érzés kavargott a romok felett: a háborús vereség – „összeomlás”, ahogy nevezték – okozta lesújtottság, másoknál a fasizmus és a „hazai csatlósai” felett aratott győzelem lelkesedése, a bosszúvágy, a hála, a kezdeti reménykedés, a félelem és a harag egyaránt. Ahogy Frank Biess megjegyzi, a háború idején átélt szélsőséges erőszak tapasztalata és az új világ építése együtt az érzelmek új „rezsimjét” is elhozta.9 A múlttal való leszámolás 1945 után különböző politikai, társadalmi és kulturális gyakorlatokon keresztül vette kezdetét. Ennek részeként működésbe léptek a jogalkotás és az igazságszolgáltatás formális intézményei – mindenekelőtt az 1945 januárjában felállított igazolóbizottságok és népbíróságok, amelyek a megsérült morális rend helyreállításának letéteményeseiként léptek fel. E folyamat során az igazságszolgáltatás nem csupán jogi, hanem szimbolikus és performatív szerepet is betöltött: a háborús főbűnösök tárgyalásai és nyomukban a nyilvános kivégzések a közösségi igazságérzet megerősítését, a társadalom purifikációjának szimbolikus kifejezését, valamint a társadalmi konszenzus újrateremtését szolgálták. A bírósági ítéletek a háborús vereségért és az ország „romba döntéséért” a háborús bűnösökre ruházták a kizárólagos felelősséget.10

Emellett a kultúrában – főként a népszerű irodalomban – is megjelentek a közelmúlt eseményeinek fikciós és életrajzi ihletésű elbeszélései. A sajtó pedig követte és visszatükrözte a politikai pártok – elsősorban a baloldali blokk – álláspontját, és aktívan formálta az erről folyó diskurzust. Erőteljes szerepet vállalt a közelmúlttal való szakítás és az új kezdet, a demokrácia narratívájának kidolgozásában, amely többnyire a háborús vereség felelősségének kérdését a háborús bűnösökre helyezte, és a történteket a népbírósági diskurzusból kölcsönzött „katasztrófa” koncepciójába emelte.11 Mindeközben a háború részeként talán soha nem esett annyi és annyiféle módon szó a holokausztról a magyar nyilvánosságban, mint közvetlenül a háború után. Már 1945-től visszaemlékezések, memoárok és ponyvaszerű „élményregények” sora jelent meg, gyakran folytatva a háború előtti népszerű irodalmi zsánerek világát. A sajtó beszámolt a zsidóság tragikus sorsáról a háborús főbűnösök és a kisebb népbírósági perek kapcsán, miközben a nürnbergi per fejleményeit is folyamatosan követte. A közvéleményt szinte elárasztották – egyesek ki is kérték maguknak, túl soknak minősítették – a vészkorszak borzalmait gyakran szenzációkeltő, horrorisztikus stílusban feldolgozó cikkek, visszaemlékezések, karikatúrák, grafikák és viccek napilapokban, bulvárújságokban, élclapokban és vicclapokban egyaránt. Ezzel párhuzamosan a túlélő zsidó közösségek különböző módokon próbálták feldolgozni a soha nem látott közösségi és egyéni veszteségeket: a vallási-kulturális (megemlékezésekkel, hivatalos emléknapok kijelölésével és szimbolikus sírhelyek, emlékművek állításával) és intézményi gyakorlatok (kiemelkedők voltak a Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság [DEGOB] által készített interjúk) mellett olyan kisközösségi rítusok is megjelentek, mint a purimspílek, jelezve a gyász és a közösségi feldolgozás sokféleségét. Egy olyan történelmi periódusban járunk, amikor még keresik a megfelelő kifejezést a zsidó népirtás megnevezésére: a vallásos és jiddis nyelvű zsidóságban a khurbn, hurbán (katasztrófa, megsemmisülés) héber kifejezés terjed el, Lévai Jenő, az újságíróból lett történetíró az „üldözések kora” kifejezést használta, Vihar Béla költő és újságíró az „európai zsidóság mártíriumáról” beszélt.12 A vészkorszak tapasztalata és emlékezete sokféle módon volt tehát jelen a túlélők között, attól függően, hogy valaki a fronton szolgált munkaszolgálatosként, kényszermunkán dolgozott Bécs környékén, vagy a budapesti gettóban élte túl a háborút, illetve Auschwitzba és más táborokba deportálták.

Ugyanakkor hosszú időn át úgy tűnt, hogy a háború utáni évek időszakában keletkezett megszólalások fokozatosan kiesnek abból a modern holokausztemlékezetből, amely az 1980-as évektől globálisan formálódott, és amely Magyarországon is meghatározóvá vált.13 A kánonból való kimaradásnak természetesen számos oka lehetett – noha nem egyformán érintette a háború utáni időszak termését. Közrejátszhatott a korszak interregnum-, köztes státusza a magyar historiográfiában és irodalomtörténetben (a művek egy része sem az 1948 utáni antifasiszta kánonnak, sem a későbbi holokausztirodalmi kánonnak nem lehetett része),14 valamint az ezekhez a megszólalásokhoz társuló átmeneti jelleg, sok esetben a történeti közelségből származó „nyerseség” és meglévő műfaji befolyások, továbbá a korszakra jellemző politikai-ideológiai átpolitizáltság, amely mind-mind megnehezítette későbbi befogadásukat a kialakuló holokausztemlékezet keretei között, ahogy a későbbi antikommunizmus és anti-antifasizmus is szerepet játszhatott. A túlélés első éveinek dokumentumai ezért nemcsak időben, hanem esztétikailag és morálisan is kívül maradtak azon az emlékezeti kereten, amely később, a globális holokauszt-emlékezetkultúrában öltött formát. Legfőképp David Cesarani, az azóta elhunyt brit holokauszttörténész nevéhez fűződött az a kutatási irány, amely először kérdőjelezte meg azt a hosszú ideig uralkodó elképzelést, miszerint a második világháború után a túlélők és érintettek hallgattak volna a holokausztról, és az erről szóló reflexióknak csupán marginális jelentőségük volt.15 Ez a kritikai szemlélet rendkívül termékenynek bizonyult: új források felfedezését és tudományos megközelítéseket inspirált, és számottevő hatást gyakorolt a holokausztkutatás különböző alterületeire (kezdve a holokauszt historiográfia- vagy társadalom- és kultúrtörténetére) – köztük a magyar történetírás képviselőire is.

Ez a gondolatkör jelentős hatással volt a jelen könyv előzményének tekinthető doktori disszertációmra is, ahol már látszottak azok a témák és megközelítésmódok, amelyek ebben a kötetben tudnak végső formát ölteni.16 Már ekkortól nem hagyott nyugodni az a kérdés, hogyan lehetett újrakezdeni az életet a rettenetes veszteségek és traumák után, közvetlenül a háború végén, és mindeközben hogyan szembesült a magyar társadalom a vészkorszak történéseivel. A dolgozat 2022-es megvédését követően egyre világosabbá vált számomra, hogy bár a koalíciós évek átmeneti korszaknak tekinthetők, az ekkoriban keletkezett megszólalások és gyakorlatok nem értelmezhetők önmagukban, kizárólag e szűk történeti kontextus keretei között. A vizsgált jelenségek és megszólalások hátterében olyan társadalmi és politikai folyamatok, valamint kulturális hagyományok és diskurzusok állnak, amelyek gyökerei a két világháború közötti időszakba – sőt időnként még korábbra, az első világháború előttig – nyúlnak vissza. E meglátás alapján világossá vált számomra, hogy a szigorúan vett politikatörténeti korszakhatárok – különösen a koalíciós időszak (1945–1948) – még kevésbé érvényesek, mint korábban gondoltam. Fokozatosan megértettem, hogy a kommunista párt hatalomra kerülését követő évek sem jelentették automatikusan a holokauszt nyilvános tematizálásának megszűnését. A vészkorszak emlékezete és elbeszélése nem egyik napról a másikra simult bele az antifasiszta narratívába, és a korábban létező sokszínű diskurzus sem tűnt el azonnal. Ezzel párhuzamosan mind erőteljesebben kirajzolódott, hogy a holokauszt példátlan megrázkódtatása nem csupán új emlékezeti formák, rítusok és beszédmódok megszületéséhez vezetett, hanem gyakran már meglévő, a háborúval nem megszakadó hagyományokra is épített. A zsidóüldözés tehát nem jelentette ezen gyakorlatok szükségszerű lezárását, hanem sok esetben tovább élésükhöz, új kontextusba helyezésükhöz vezetett. A kötet két fő vizsgálati irány szerint épül fel: egyrészt azt tekinti át, hogyan és miképpen volt jelen a vészkorszak emlékezete a hétköznapok szintjén, másrészt arra összpontosít, hogy a túlélők milyen reflexiós és emlékezeti gyakorlatokat alakítottak ki, s ezek hogyan változtak az idők során, ha emlékezettörténeti távlatban vizsgáljuk őket.

A kötet öt fejezetből áll. Struktúrája és időkezelése olyan történelmi „mélyfúrásokra” épül, amelyek eltérő mértékben nyúlnak vissza a két világháború közötti időszakba – sőt esetenként a Monarchia idejéig is, valamint az államszocialista korszakba. Ez a long durée szemlélet lehetővé teszi bizonyos jelenségek történeti kontextusban való megértését, a változások és tovább élések feltérképezését. Még azokban a témákban is, amelyek kifejezetten a háború után jelennek meg – amilyenek például az egykori koncentrációs táborokba irányuló zarándoklatok –, igyekeztem a vizsgálatot fogalomtörténeti vagy tágabb történeti keretbe ágyazni.

Az első fejezet lexikonszócikkek elemzésén keresztül vizsgálja az antiszemitizmus fogalomtörténetét, valamint annak későbbi viszonyát a vészkorszakhoz és az erről kialakuló populáris tudáshoz. A második fejezet egy különös önreprezentációs forma, a házassági hirdetések révén elemzi, hogyan volt lehetséges zsidóként párt keresni – először a két világháború közötti antiszemita közéletben, majd a vészkorszak után, a veszteségek és a bizonytalan jövő terhei alatt. A harmadik fejezet a humor szerepét tárgyalja a vészkorszak történetében és emlékezetében. Arra keres választ, hogyan jelenhettek meg és milyen hagyományokra épülhettek a háború utáni években a direkt, sokszor meglepően nyers humoros ábrázolások – különösen a zsidó humor kontextusában. A negyedik fejezet a kifejezetten a háborút követően megjelenő auschwitzi túlélői zarándoklatokat vizsgálja mint gyászrítusokat és emlékezeti gyakorlatokat. Külön figyelmet szentel az emberi maradványok háború utáni kezelésének, valamint Auschwitz mint emlékhely történeti és politikai átalakulásának. Az ötödik, záró fejezet a holokauszt egyik legismertebb, ugyanakkor vitatott emlékezeti motívumával, a „szappanmítosszal” foglalkozik. A mítosz kialakulásának történeti morfológiáját az első világháborútól követi végig, külön kitérve a magyarországi recepcióra, valamint a vallási és kulturális vonatkozásaira.

Noha a fejezetek módszertani és tematikai szempontból is eltérnek egymástól, közös nevezőjük a vészkorszakot követő újrakezdés, gyász, múltfeldolgozás és emlékezés kérdésköre. A kötetnek emiatt nem csak lineáris, fejezetről-fejezetre haladó olvasási módja van, bátorítom az olvasót, hogy szabadon ugráljon a fejezetek között. A vizsgálatok során fogalmi és módszertani eszköztárként a mindennapi élet történeti vizsgálata, a hétköznapi kultúra elemzése, a kulturálisemlékezet-kutatás, a társadalmi képzelet, az önreprezentáció különböző formái, valamint a kollektív reprezentációk elemzési keretei érvényesülnek. A kötet célja, hogy e fogalmi kereteken keresztül tegye láthatóvá a vészkorszakot követő megszólalások sokféleségét, intézményi, mediális és kulturális kontextusaikat, valamint hogy feltérképezze azokat a formális és informális gyakorlatokat – például a zarándoklatokat, vallási rítusokat, népszerű sajtóműfajokat vagy humoros diskurzusokat –, amelyek a trauma feldolgozásának és az emlékezet társadalmi újratermelésének különböző lehetőségeit mutatják meg.

A kötet egyik célja az volt, hogy kiegészítse, sőt időnként megkérdőjelezze a holokausztról szóló „hegemón” diskurzust olyan, a mai holokauszttudat számára kevésbé látható, „morajló”17 beszédrendek bemutatásával, amelyek a vizsgált közel fél évszázad során különböző formákban és relációkban jelentek meg. A könyv megírásában az a szándék is vezérelt, hogy a szakmai és tágabb olvasóközönséget eddig kevéssé ismert vagy teljesen ismeretlen forrásokkal ismertessem meg. Ez az oka annak is, hogy az értelmezéshez szükségesnél esetenként hosszabban idézek: szeretném, ha az olvasó közvetlenül is megtapasztalná, miként szólaltak meg a korabeli szereplők – túlélők, újságírók, karikaturisták, írók –, és milyen hangokkal találkozhatott a kortárs átlagember a mindennapokban. A megszólalók sorrendje sem véletlenszerű: tudatos törekvés vezetett abban, hogy elsősorban olyan hangokat engedjek szóhoz jutni, amelyek eddig kevésbé voltak hallhatók.

Rend a szavakban: az antiszemitizmus és a zsidó népirtás a lexikonok tükrében

„Lexikonunk az első magyar egyetemes lexikon, az első enciklopédikus, az ismereteket összefoglaló mű, amely a második világháború után megjelenik Magyarországon. […] Az utolsó évtized változásokban, átalakulásokban, fejlődésben, tehát mindabban, amit egy lexikonnak tartalmaznia kell, felér egy évszázaddal. Új ismeretek, új fogalmak, új adatok, új nevek áttekinthetetlen és rendezetlen tömegével kellett számot vetnünk és számot kellett vetnünk azzal is, hogy éveken keresztül el voltunk vágva a külföldtől. Az események ellenőrizhetetlenül és többnyire eltorzítottan jutottak hozzánk. A világ még ma is nehezen tér magához a háborús eszméletlenségből. Amikor az élet és az ismeretek adatait kerestük, valósággal romhalmazban kellett kutatnunk. Szegény és kis országban fogtunk hozzá az élet és tudomány cserepeinek összegyűjtéséhez és összerakásához. […] Mégis vállaltuk ezt a nagyon nehéz feladatot, mert ennek a lexikonnak a megjelenését szellemi újjáépítésünk nagyon fontos állomásának tekintjük. És azért is vállalnunk kellett a feladatot, mert országunkat igen hosszú ideig elzárták a lehetőségtől, hogy megismerje a valóságot és az igazságot. Lexikonunkkal új, széles rétegek számára nyílik lehetőség a valóság megismerésére, a világban való tájékozódásra.”1

A fenti idézet az 1948-ban megjelenő Révai Kétkötetes Lexikona bevezetőjéből való, és a posztháborús realitásokról számol be; az elmúlt évtized időbeli összesűrűsödéséről, és arról, hogy a közelmúlt, valamint a világháborús tapasztalat megértéséhez új tudás szükségeltetik.2 Ez persze nemcsak a dolgok puszta megragadását jelentette, hanem ezzel együtt a számvetést és a közelmúlt feldolgozását is – tehetjük hozzá. Nem volt ez másképp a vészkorszakkal sem, amelyre vonatkozó tudáskészlet és nyelv ekkor, a háború után volt kialakulóban, és a zsidó népirtás története már ekkor elválaszthatatlannak mutatkozott az antiszemitizmus évezredes historikumától.3 Ebben a fejezetben ennek a komplex összefüggésnek a feltárására vállalkozom, attól a ponttól, ahol az új ismeretek az átlagember számára először strukturált és hiteles formában jelennek meg: a lexikonokban. A lexikonok és enciklopédiák a felvilágosodás óta az emberi tudás általános, univerzális formáit képviselik, feladatuk, hogy közérthetően nyújtsanak eligazítást a hétköznapi gondolkodás és az ismeretszerzés terén. Legyen szó változatos ismeretekről – komplex fogalmakról, természeti jelenségekről, történelmi eseményekről – vagy éppen személyekről. Tartalmuk mindig szelektált, vagyis nemcsak leképezik a valóságot, hanem maguk is a korszak termékei,4 minden politikai-eszmei hatásával és hatalmi kérdésével együtt.5 De vajon hogyan jutottunk el odáig, és milyen módon gondolkodtak előtte az antiszemitizmusról, és történetileg hogyan változtak jelentései, kulturális kódjai a lexikonszócikkek tükrében?6 Mennyiben módosította a vészkorszak az antiszemitizmusról szóló gondolkodást,7 és milyen megállapításokkal jelentek meg a zsidóüldözés eseményei, helyszínei, áldozatai és elkövetői 1945 után? Ebben a fejezetben amellett érvelek, hogy a lexikonszócikkeken keresztül az antiszemitizmusra és a vészkorszakra vonatkozó elképzelt és közkeletű tudáskészletre következtethetünk.

Szócikktörténelem: az elhallgatástól a történelmi magyarázatig

A szótárirodalom ugyanúgy nem mentes ideológiai előfeltételezésektől, mint más, az objektivitással felruházott szövegműfaj, hiszen a kiválasztás módját és a szócikkek nyelvezetét alapvetően jellemzi az a tudományos ideológia, amely a világ semleges megismerhetőségének „hitéből” táplálkozik. A felvilágosodás óta az univerzális tudás eszméjéből – a sokféleség jegyében – érvényesül egy „multidiszciplináris” szemlélet is, különösen az egyetemes és nagylexikonok esetében.8 A lexikonok belső logikája szerint – szövegelméleti perspektívából – az egyes szócikkek pedig „inter- és transztextuális” viszonyban állhatnak egymással: hivatkozhatnak és utalhatnak egymásra. Joggal gondolhatjuk összességében a lexikonokat hierarchikus kategóriákba rendezett tudáskészletnek.

A szócikkek tehát nem „önmagukban” állnak. Minden esetben egy konkrét, akár ideológiailag elkötelezett szerkesztőbizottság hozza létre őket, gyakran fordítás útján és más, referenciának tekintett lexikonokból (például Encyclopædia Britannica ) való átemelés útján. Tartalmát tekintve a lexikon anyaga mindig szelektált, vagyis nemcsak leképezi a valóságot, hanem maga is a korszak terméke, annak politikai-eszmei hatásaival és hatalmi kérdéseivel. Ahogy erre Halmos Károly is felhívja a figyelmet a „polgár” fogalmának szócikktörténeti változásait elemző tanulmányában, a lexikonok gyakran a kortársak által is érzékelt korszakhatárokon keletkeznek: az „átfogó igényű lexikonok az egyes politikai éráknak nem a konszolidációs szakaszában, hanem rögtön az elején jelentek meg”.9 A lexikonok a történész számára kútfők lehetnek arra nézve, hogy egy meghatározott időben kik és mit tartottak a műfaj írott és íratlan előírásai szerint közérdeklődésre számot tartónak, és arra nézve is, hogy mi az, ami nem lett része ennek az ismerethalmaznak (igaz, ez nehezebben rekonstruálható). Nincs ez máshogy az antiszemitizmus összetett fogalmával sem, amihez egyidejűleg és korszakonként változó teóriák és jelentések társultak,10 mára könyvtárnyira növelve a témával kapcsolatos humán és társadalomtudományi irodalmat (önálló lexikonnal is rendelkezve), és amihez aktualitását nem vesztve újabb és újabb szakmai, közéleti és politikai diszkussziók kapcsolódtak.11

A politikai jelszavak összességeként értett modern antiszemitizmus (szemben például a középkori antijudaizmussal) a 19. század második felében született meg.12 Első megjelenését a Richard S. Levy szerkesztette Antisemitism. A historical encyclopedia of prejudice and persecution című kétkötetes lexikon egy 1879-es német pamflethez köti, amelyben Wilhelm Marr német publicista és politikus egy antiszemita párt megalapítását jelentette be. Ez természetesen nem az első előfordulása, mivel a „kulturálisan értett” antiszemitizmus már a század közepén is jelen volt a porosz Staatslexikon kötetében és más szövegekben is.13 Az „antiszemitizmus” szó meghonosodásához – ahogy azt Gil Anidjar részletesen feltárta – az a 19. században lezajló diszkurzív folyamat is szükséges volt, amely a 18. század végének nyelvtörténetéből kiindulva létrehozta – az orientalista diskurzussal rokon módon – a modern értelemben vett faj és vallás meghatározásában a „sémita” összetett fogalmát. Ez a fogalom a szekularizálódó, árja eredetű Nyugattal szemben az elmaradt, vallásához ragaszkodó, civilizálatlan Keletet jelölte, zsidókat és arabokat egyaránt.14 Ebben a diszkurzív folyamatban olyan értelmiségiek játszottak főszerepet, mint a francia történész Ernst Renan vagy éppen Karl Marx. A fent említett Wilhelm Marr pedig nem csupán az antiszemitizmus politikai intézményesítésén dolgozott, hanem nyilvános megszólalásaival azt a diszkurzív változást is elősegítette, amely a sémiták (Semiten) fogalmát a zsidókkal tette azonossá.15

A „boldog békeidők” lexikonjai

Magyar nyelven az első „Antisemitizmus” lexikoncímszót az Athenaeum Rt. által 1892-ben megjelentetett, Acsády Ignác szerkesztette Az Athenaeum kézi lexikonában találhatjuk.16 A történész, publicista Acsádyt leginkább a magyar jobbágyság történetéről írott munkájáról ismerhetjük, de számos, a magyar zsidóság történelmével, társadalmi helyzetével és legfőképpen a zsidó emancipáció általa is támogatott kérdésével foglalkozó írás fűződik a nevéhez (alapítója volt az Egyenlőség című zsidó hetilapnak is).17 Ez a szócikk az antiszemitizmust mindössze egy mondatban értelmezi, némileg ellentétben a lexikon kétkötetes – közel kétezer oldalas – terjedelmével és a zsidósággal foglalkozó egyéb szócikkek hosszával: „a semi faj, főleg a zsidók iránti ellenséges áramlat; antisemita, ez irány híve.”18 Az antiszemitizmus ellen röpiratot író és a zsidókérdésben az asszimiláció mellett állást foglaló Acsády nem kizárt, hogy bagatellizálni, de legalábbis kisebbíteni akarta az antiszemitizmus súlyát és jelentőségét a kötetben azzal, hogy mindössze egy egymondatos szócikket szentelt a tárgynak.19 Ez a hozzáállás nem volt ritka a 19. század végi liberális értelmiségi és politikusi magatartástól (gondoljunk az első zsidó országgyűlési képviselő, Wahrmann Mór álláspontjára, aki elutasította az antiszemitizmussal való „párbeszédre lépést”).20 Ennek az állításnak szintén nem mond ellent – sőt ráerősít – a lexikon jóval tekintélyesebb hosszúságú „Zsidók” címszava, amely főleg a bibliai és az ókori zsidó történelemmel foglalkozik. Röviden kitér a középkor zsidóellenességére és a konkrét eseményekhez köthető üldöztetésekre, majd időben több száz évet ugorva a zsidó egyenjogúsítás európai példáit sorolja, végül egy mondatban megemlékezik a legszörnyűbb spanyol üldöztetésekről és a „legujjabb” oroszországi eseményekről. A magyar történelemből tulajdonképpen egyetlen „üldöztetést” említ, mégpedig Nagy Lajos korából, ezt leszámítva egyértelműen pozitívnak láttatja a zsidóság magyarországi jelenlétét. Szintén külön szócikk foglalkozik méltató módon a „Zsidó irodalom”-mal, amely „a legrégibb és leggazdagabb irodalmak egyike, a Mózestől Kr. e. 143-ig terjedő időszakban legkiválóbb terméke a biblia (1. e.)…”21

Egy évvel később (két évvel az 1895-ös, úgynevezett recepciós törvény előtt, amely teljes vallási egyenjogúságot biztosított a zsidóság számára) a 16 kötetben megjelenő A Pallas nagy lexikona „Antisemiták”22 szócikke már egy történetibb és analitikusabb összefoglalással szolgál: „a semita népfaj ellenségei, közönségesen a zsidók ellen irányuló társadalmi és politikai áramlat hivei és terjesztői. Irányuk és törekvéseik összesége az antisemitizmus. Az antisemitizmus még az ókorból datálódik, és onnan a mai napig sokszor és sokféleképen nyilvánult a zsidók elnyomásában, erőszakos kiűzéseiben stb.” A szócikk az antiszemitizmust tulajdonképpen zsidóellenességként határozza meg, majd áttekintést nyújt az Európában (elsősorban Oroszországban, Németországban és Ausztriában) zajló antiszemita politikai tendenciákról, röviden kitérve Magyarországra is (a parlamentben vannak képviselői az antiszemitizmusnak, de pártjuk nincs). Viszont nem tesz említést az országosan is nagy port kavaró tiszaeszlári vérvádról (a későbbi kötetekben itt-ott megjelenik például a „Vérvád” szócikk kapcsán) és az 1882–1883-as perről.23 Ezenfelül megjelenik a „modern” antiszemitizmus egyre inkább előtérbe kerülő okainak felsorolása is (vallási, faji, nemzetiségi és gazdasági okok). A szócikk Georges Darien francia anarchista szerző egy évvel korábban írott Les Pharisiens (1891) című művére tett hivatkozással ér véget.24

Először az 1911-es kiadású Révai Nagy Lexikona vállalkozott a tiszaeszlári per és ezzel együtt a Dreyfus-ügy25 (1894) tárgyalására.26 Ez a szócikk is megismétli – az előzőhöz hasonló módon – az antiszemitizmus „ókori” eredetére vonatkozó megállapítást. Viszont a modern antiszemitizmus kapcsán – szemben az előzővel, amely inkább „konstruáltnak” tüntette fel az antiszemitizmus hangoztatott okait – megfordul a magyarázat, és mintha ideológiaivá és pszichológiaivá válna: ott van antiszemitizmus, ahol nagyszámú zsidóság él, és fontos gazdasági, politikai pozíciókat tölt be (a szerző Romániát, Oroszországot és Németország keleti és középső részét emeli ki27). Célját tekintve pedig „iparkodik a zsidóság szabad mozgását, állampolgári egyenjogúságát a korszellem által már ledöntött mindenféle korlátozással megakadályozni, őket közhivatalokból kizárni stb.”. Eszerint az antiszemitizmus retrográd áramlat, amely a már végbement polgári egyenjogúsítást kívánja felszámolni. Állami szintre emelt, fizikai (népi) erőszakhoz, „úgynevezett pogromhoz” is vezető jelenlétét Oroszországgal kapcsolatban említi meg a szócikk.28 Végül a tiszaeszlári perrel a szócikk áttér a magyarországi esetre, azzal a kiegészítéssel, hogy az antiszemiták vallási, faji, hazafias, gazdasági „okokkal probálják indokolni” az antiszemitizmus létjogosultságát. Ez némileg ellentmond a fenti „ontológiai” definíciónak, a szerző itt a magyar antiszemitákra gondolhatott. Ezek szerint felvethető, hogy amíg más országokban a meglévő gazdasági, társadalmi stb. okok szolgálhatnak az antiszemitizmus magyarázatául, addig Magyarországon ez a magyarázat csak konstruált lehet („probálják indokolni” – ahogy fogalmaz). A szócikk végén egy felsorolás található a témát érintő német és francia irodalomból.

Kultúrharc és bűnbakképzés: lexikonok a két világháború között

Az első világháború és az azt követő turbulens politikai-társadalmi változások hatására, a Horthy-korszakban több lexikon csak az 1920-a s évek második felétől tudott új kötetekkel gyarapodni . (Mindez egy olyan időszakban zajlik, amikor a zsidókérdés körüli vita – már 19 17-tő l kezdődően – egyre intenzívebbé vált, gyakran antiszemita felhangoktól sem mentesen.) A Tanácsköztársaság bukását követően súlyos zsidóellenes erőszakhullám söpört végig az országon, majd 1920-ban életbe lépett a numerus clausus, amely hivatalosan is intézményesítette a zsidóellenességet. E történeti kontextusban a zsidóellenesség szinte inherens módon határozta meg az adott időszak társadalmi és politikai légkörét. A Tolnai Világlapjához tartozó Tolnai új világlexikonához (1926) és a Révai Nagy Lexikonához (1935) is tehát csak jóval később készülnek új kötetek. Mindkettőnek a szerkesztői között egyaránt megtaláljuk a tudomány képviselőit, újságírókat és egy-egy speciális terület szakértőjét. A két szerkesztőség összetételében – néhány személy kivételével – alig van átfedés,29 és mindössze pár főre tehető azok száma, akik a 12 és 21 évvel később megjelenő Révai Kétkötetes Lexikona szerkesztőiként is feltűnnek.30 E köteteken kívül említésre érdemes a korszak egyik különleges vállalkozása, az 1928-as Társadalmi Lexikon, amelyet szerkesztőként Madzsar József jegyzett, és amely marxista alapokon, adatgazdagon foglalkozott az 1920-as évek gazdasági, politikai, társadalmi, baloldali történéseivel.31 Pap Milán megállapítása szerint ez a kötet szolgált az 1931-től megjelenő progresszív társadalomtudományi lap, a Társadalmi Szemle teoretikus előzményeként is.32

E két lexikon kiadóin kívül 1929-ben a katolikus-nemzeti nyilvánosság megerősítéséért dolgozó Bangha Béla szerzetes kiadója, a Magyar Kultúra jelentkezett a négy kötetből álló Katolikus Lexikonnal.33 A Horthy-korszak lexikontermése közül e három lexikon szócikkeit vetjük most össze, melyeken jelentősen rajta hagyta nyomát a korszak erősödő antiszemita légköre számos zsidóellenes toposszal bővülve.

A nyelvezetében közérthetőbb Tolnai új világlexikona „antiszemitizmus” szócikke a korábbi értelmezésekhez képest több pontban is új megállapításokkal élt. A kiinduló meghatározással – „…szószerint az árja-fajok ellenségességét jelenti a szemita fajokkal szemben…”34 – kapcsolatban rögtön feltűnik egy új elem. Az eddigi szócikkek nem csoportszinten definiálták az antiszemitizmus képviselőit, itt viszont megjelenik a kétosztatúság az árja és a semita népek között. Az antiszemitizmus kettejük „viszonyában” jelenik meg, ami egyszerre hathat anakronisztikusnak, a 19. századi német antiszemitizmus-értelmezések idézeteként és a későbbi, már náci szóhasználat sajátos előhangjaként. Szintén megismétlődik az a narratív tétel, amely szerint a zsidóság kényszerből került a gazdasági pályákra; Romániában és Oroszországban ez szolgáltatott alapot az antiszemitizmusra és pogromokra. Megint csak egy új elem a pogromokra adott reakció, a meginduló – legfőképpen a tengerentúlra irányuló – kivándorlási hullám. E hullám Lengyelországból kiinduló része Magyarországot is elérte. A bevándorlás mértéke és gazdasági hatása (ezt nevezi „előretörésként” a szócikk) lett az oka, főleg a nyugat-európai nagyvárosokban, a politikai egyenjogúsítást elutasító antiszemita mozgalomnak – teszi hozzá a szócikk. Ez vezetett a bécsi Karl Lueger polgármesterhez köthető kirekesztő intézkedésekhez,35 a Dreyfus-ügyhöz és a tiszaeszlári vérvádhoz is, amely Istóczy Győző pártjának, az Országos Antiszemita Pártnak az átmeneti megerősödését eredményezte. Tehát új elem a narratívában a bevándorlás (bevándorlók) és az antiszemitizmus összefüggése. A szócikk szerint a hazai antiszemitizmus történetének következő fordulópontja az 1919-es forradalomhoz köthető (de ezt anélkül állítja, hogy bármilyen vélt okot felsorolna), ezután politikai, társadalmi és leginkább gazdasági úton próbálják a zsidóság helyzetét megnehezíteni (a szócikk viszont nem említi a numerus clausus bevezetését).

Jól mutatja a történelmi kontextus változását a Révai Nagy Lexikona két évtizeddel későbbi, 1935-ös XXI. kötetének36 a korábbi példáinknál már látványosan hosszabb szócikke, amely nem foglalkozik külön az antiszemitizmus eredettörténetével, viszont a terjedésében egy első világháború előtti és utáni történetiséggel számol. A szócikk szerint az antiszemitizmus a világháborút megelőzően egyedül Spanyolországban és Oroszországban volt számottevő és „kormányzatilag hirdetett”. Spanyolországban a több évszázaddal korábbi kiűzetés következtében (lásd az 1492-es, úgynevezett Alhambra-dekrétumot37) nem volt zsidó közösség, szemben Oroszország jelentős számú zsidó népességével. A cári birodalom felerősödő antiszemitizmusa kapcsán a szócikk lényegében bűnbakképzésről beszél („céltábla”), amely szerint a másságot képviselő zsidósággal szemben az antiszemitizmus propagálása a Japántól elszenvedett háborús vereség és a meglévő gazdasági-társadalmi feszültségek levezetésére szolgált.

Az első világháborút követő ellenforradalmak ismét felerősítették Európában az antiszemitizmust, mert a forradalmakban sok zsidó származású „író, szónok, agitátor és népvezér” vett részt, illetve magyarázatként tűnik fel a zsidók „számarányukhoz mérten aránytalanul nagy terjeszkedése” is „a szellemi és gazdasági szabadfoglalkozású pályákon”. Ezt követően azonban a szócikk mintha cáfolná a fenti kijelentést: „A[ntiszemitizmus]. propagandájában állandóan nagy tért töltöttek be a zsidó és nemzsidó intellektuellek, bankvezérek és kereskedők számarányait fölsorakoztató statisztikai adatok.” Ezen a ponton az olvasó számára nem lehet egyértelmű, hogy a szócikk elbeszélésében mi az „antiszemiták szólama”, és mi az, amit a szerzője képvisel. A szócikk figyelmet fordít az aktuális fejleményekre is, és Németország kapcsán megállapítja, hogy a „nemzeti szocialista párt kormányra kerülésével a legteljesebb mértékben” kiteljesedett „a faji antiszemitizmus”. Hangsúlyozza, hogy az árjatörvényekkel az antiszemitizmus „faji” meghatározottsága más fénytörésbe kerül (egy nagyszülővel már zsidónak minősült valaki). Ezután felsorolás következik az Ausztriában, Lengyelországban és Romániában zajló antiszemita tendenciákról. Utóbbi kapcsán említődik meg, hogy a romániai zsidókat magyarságuk miatt is támadják, ezenkívül viszont a Tolnai új világlexikonához hasonlóan nem esik szó nevesítve a magyarországi zsidóellenes intézkedésekről (például a numerus claususról, aminek külön szócikket szentelt a lexikon).38

A fenti két kiadványhoz képest a Katolikus Lexikon más alapokon, ideológiailag elkötelezettebb hangvételt ütött meg. A főszerkesztői feladatokat Bangha Béla39 látta el, a szerkesztőséget pedig tudós egyházfők alkották. A Katolikus Lexikon kiadása40 jól illeszkedett Bangha munkásságába és „programjának” célkitűzéseibe: a katolikus világkép megerősítésébe, a saját felekezeti tábor összetartozásának növelésébe, valamint a mindehhez szolgáló intézmények megteremtésébe (kiadóvállalat, sajtó, könyvkiadás stb.). Bangha az előszóban a lexikon feladatát a katolikus emberek számára felvetődő „mindennapi” kérdések megválaszolásában, a katolikus egyház és a keresztény hit iránt érdeklődő világiak eligazításában határozta meg. A lexikont egy „kultúrharcos” viszonyrendszerben helyezte el, amennyiben a fennálló „vallásellenes áramlatokkal” szemben is fel kell vennie a harcot, és konkrét feladatait így definiálta: „…fogalmak tisztázása, téves hiedelmek megjavítása, általában: a katolicizmusra vonatkozó komoly ismeretek terjesztése.”41

Ezek után nem meglepetés tehát, hogy a lexikon „Antiszemitizmus” szócikke lényegesen eltér a fent ismertetett példáktól, és a kötetnek a korszakban felerősödő „kultúrharcos” szemléletét követve „bizonyos fokú” antiszemitizmus szükségességéről beszél. Ennek megfelelően számos ismert, a korszakra jellemző antiszemita toposz is feltűnik az elbeszélő jellegű szócikkben. Például a zsidóságot vádolja a „vallásellenes ideológiák” (kapitalizmus, liberalizmus, bolsevizmus) létrejöttéért és terjedéséért, és egy velük szembeni, tagadó álláspontot vesz fel (antiliberalizmus, antikommunizmus stb.), ami keveredik egy keresztény antijudaista érveléssel és „emancipáció- és asszimiláció-ellenességgel”. Az argumentáció végére a zsidóság már-már a jó és a rossz között folyó küzdelmében – Jean-Paul Sartre-ral42 szólva – a „manicheus” gonoszság megtestesítőjévé válik. Sartre több ízben foglalkozott az antiszemitizmus lélektani és eszmetörténeti szempontú vizsgálatával. A Vádirat az antiszemitizmus ellen című, közvetlenül a háború után megjelent művében írt az antiszemitizmusról mint egy sajátos emberi szenvedélyről és a manicheus antiszemitizmusról mint az antiszemitizmus egyik lényegi vonásáról: „Őtőle [zsidó] ered a Gonosz ezen a földön, minden, ami a társadalmakban rossz (krízisek, háborúk, éhínségek, felfordulások és forradalmak), közvetlenül vagy közvetve neki tulajdonítható.” Majd így folytatja: „Az antiszemitizmus tehát eredetileg azonos a Manichéizmussal. A világ folyását úgy magyarázza, mint a Jó elvének állandó harcát a Gonosz elvével.”43

A szócikk definíciójának első fele a Tolnai új világlexikona szócikkével azonos nyelvi-retorikai fordulatot használ („szó szerint: zsidóellenesség”), másik fele azonban már elfogultabb, „pragmatikusabb”, ideologikusabb értelmezést sejtet, mivel eleve evidensnek veszi a zsidóság felülreprezentált jelenlétét a társadalmi hierarchiában és a gazdaságban: „…az az irány, mely a zsidóság túltengését a gazdasági, társadalmi és irodalmi életben visszaszorítani igyekszik.” Majd megállapítja, hogy kétféle antiszemitizmus létezik, a faji és az elvi, erkölcsi. Előbbi a zsidóságot mint fajt utasítja el „minden vonatkozásában”, az Ószövetséggel együtt, a másik viszont „a zsidóság faji, erkölcsi és gazdasági túlsúlyát törekszik megakadályozni, s a társadalom és kultúra keresztény jellegét megvédeni a zsidóság nagy része által képviselt életfelfogás és morál ellenében”. E kettőt különbözően értékeli: „Az előbbi nem egyeztethető össze a katolikus állásponttal; utóbbinak jogosultsága, amennyiben kellő mérséklettel s a keresztényi szeretet törvényeinek betartásával érvényesül, nem kifogásolható, sőt kötelesség lehet.” Érdemes rávilágítani, hogy a zsidósággal szemben megfogalmazott keresztény erkölcsi primátus Jacob Katz szerint többnyire a tovább élő középkori antijudaizmus egyik formájának vélhető, amely a kereszténységet az egyetlen érvényes erkölcsiség alapjának tekinti.44 Valamivel tágabban összegezve: a zsidóság kulturális, politikai és gazdasági fenyegetést jelent a keresztény világ számára, a vallásellenes irányzatok (liberalizmus, „utilitarista, hedonista világszemlélet”) támogatói különösen. „A leánykereskedés terén épp úgy zsidók vezetnek, mint ahogy vezettek az orosz s a magyarországi bolsevizmus létrehozatalában.” Ideológiájuk terjesztését pedig a sajtó és az irodalom uralásán keresztül érik el. A szócikk az emancipációellenességet is nyíltan ágyazza be érvrendszerébe. Megnevezi mindazon aktorokat, akik a 19. század során már felhívták a figyelmet a zsidóság „káros” térnyerésére – ennek egyik látható jele az emancipációs törvény elfogadása volt, ami az egyházellenes törvények megszaporodásához vezetett. A szócikk történelmi példák felsorolásával igazolja a zsidósággal szembeni kirekesztő intézkedéseket, így a numerus clausus helyességét is. Az egyház álláspontját azokkal szemben határozza meg, akik „a kevesebb élelmesség és szorgalom következtében kártvallott emberek”, akik bűnbakkereső módon táplálják az antiszemitizmust, és lépnek fel a zsidóság ellen. Miközben az egyház arra törekedett, hogy csökkentse a zsidóság „keresztényellenes” befolyását a kulturális és szellemi téren, minden esetben megvédte a zsidóság „személyi és vagyonbiztonságát” – teszi hozzá.45

A kontextus további bővítéséhez érdemes még megemlítenünk a korszak egy másik jelentős, az antiszemitizmussal is összekapcsolódó szellemi-(ál)tudományos áramlatot, a „fajbiológiát” (eugenika). A lexikon „Eugenika” címszavában, melyet Zborovsky Ferenc szerzetes, gimnáziumi tanár jegyez, egy értéksemlegességében pozitív, a fentihez hasonló, igazoló érveléssel találkozhatunk: „…biológiai alapon akarja az emberi fajt nemesíteni azáltal, hogy a fajfenntartásból az értéktelen elemeket kiselejtezi s a kiváló tulajdonságokkal bíró egyének házasságát mindenkép elősegíti. Ezáltal az emberi faj hátrányos tulajdonságai idővel kiküszöbölődnének és így a jövendő nemzedék erőteljesebb és tökéletesebb lenne a jelennél.” A szócikk egyedül a törvényileg támogatott eugenika megvalósulását kritizálja az Egyesült Államok példáján. Fontos hozzátennünk, hogy az eugenika kérdéséről már a századfordulón is jelentős magyar diszkusszió folyt, sőt a Bangha Bélához személyesen és a Katolikus Lexikont kiadó Magyar Kultúra-körhöz kötődő Bíró Bertalan pap, író, szerkesztő, újságíró, szótárszerző révén a korabeli katolikus-értelmiségi körök is bekapcsolódtak az eugenikáról szóló hazai eszmecsere formálásába, sőt népszerűsítésébe. Bíró a korábbi szerkesztő kiválásával (az E betűtől) a lexikon szerkesztője és szerzője is volt, több szociológiai témájú szócikket közölt. Néhány évvel később, 1935-ben adta ki az eugenikáról szóló ismeretterjesztő kiskönyvét. A fentebb olvasható „kétféle” antiszemitizmushoz hasonlóan Bíró megkülönböztet egy „negatív” és „pozitív irányzatú” eugenikát. „Negatív irányzatnak” tekinti – a szócikkel megegyezően – a „társadalomfertőző” csoportok (bűnözők, elmebetegek, ragályos kórban, például szifiliszben, örökletes kórban szenvedők) házasulásának tiltását, esetenként, például Amerikában megvalósulóan kényszersterilizálását (elmebetegeknél), magzatelhajtását, szélsőséges esetben eutanáziáját.46

Ezzel szemben a kötet megkülönböztet egy pozitívabb – támogatandó –, „tudományosan szelídebb” irányzatot. Ennek az elvi kiindulópontja, hogy eleve jelen van a természetes kiválasztódás, ami „gondoskodik” arról, hogy az életképesebbek maradjanak fenn a gyengébbek kárára (háború, járványok, gyermektelenség stb. által). Bíró szerint a pozitív eugenika alapelve, „…hogy a szellemileg, testileg, egészségileg s erkölcsileg derék embereket minél nagyobb számban termeljük ki a társadalomnak. Egyszóval nem végez negatív, romboló s irtó munkát, hanem pozitív irányban akar munkálkodni a derék emberfajták, családok, egyének megsokszorozása érdekében.”47 A pozitív eugenika tehát az emberiség alapanyagának javítását és tökéletesítését tűzi ki célul. Ebben jelölte ki a magyarság szerepét is: „Egy eljövendő pozitív magyar eugenika fogja majd kikutatni, hogy melyik népfaj vagy néposztály a legelőnyösebb s melyiknek tervszerű elterjesztésén kell fáradoznunk.”

A hosszú, évtizedes múlttal rendelkező Tolnai új világlexikona és a Révai Nagy Lexikona fentebbi kötetei többek között az első világháborús és a posztháborús viszonyokban kívántak eligazítást nyújtani. A Katolikus Lexikon nak, mint láttuk, egész más ambíciói voltak. Ezekhez a lexikonokhoz képest a Magyar Zsidó Lexikon egészen újszerű vállalkozás volt, amely a zsidósággal szemben egyre ellenségesebb légkörben született.48 Műfajában és a vállalkozás léptékében előzmények nélkülinek számított ugyan, de nem volt független attól a zsidó értelmiségi magatartástól és gyakorlattól, amelyet Guy Miron izraeli történész – összehasonlító kutatásai során a német, a francia és a magyar zsidóság eszme- és gondolkodástörténetét elemezve – a zsidó történelemhez és emlékezethez való odafordulásban megnyilvánuló válaszként határozott meg a két világháború közötti társadalmilag és politikailag is bizonytalanná váló helyzetre.49 Joggal értékelhetjük e vállalkozást ennek egyik példájaként is, hiszen a magyar zsidóság történetét teljeskörűen feldolgozni szándékozó műről van szó, amely a lexikon magas társadalmi presztízsű, szimbolikus értékű műfajában valósult meg. Szintén ezt az értelmezést erősítik az első híradások a lexikon készüléséről és célkitűzéseiről az alig egy évvel korábban, 19 27-b en indult Országos Egyetértés című lapban: „A zsidó tehetség, a zsidó szorgalom, a zsidó munkaakarás, a zsidó hazaszeretet és áldozatkészség matrikulája lesz a Magyar Zsidó Lexikon, mert örök időkre szóló bizonyságot, és örök időre szóló emléket állít minden zsidónak, aki Magyarország fejlődéséért odaadással dolgozott.”50 Vagyis a vállalkozás célja, hogy a lexikonon keresztül „bizonyságot” szolgáltasson a zsidó–magyar együttélésre vonatkozóan, és kifejezze a zsidóság hozzájárulását Magyarország „fejlődéséhez”. A zsidó teljesítmények felsorakoztatását értelmezhetjük a korszak erősödő zsidóellenes légkörére született reakció egyik formájaként, amit továbbgondolva, Laczó Ferenc nyomán, hozzájárulás-diskurzusként azonosíthatunk.51

Az előszóban, melyet Újvári Péter, a kötetek főszerkesztője, a korszak ismert szépírója és újságírója jegyez, mintha irányt váltana a „kifelé”, a magyar társadalomra is irányuló figyelem, és inkább a zsidóság önmegismerésének szándékává változna, nem mentesülve a keletkezés körülményeire vonatkozó reflexióktól, vagyis az ellenségessé váló légkörtől.52

„Ennek a lexikonnak első gondolata a zsidó szorongatások tragikus válságaiban született meg. Vitairatnak szántam, amely a nyugalmas öröklés jogos önzésében minden rágalmat eltemet. De annyira elburjánzott már ezidőben a füzetes és röpiratos zsidómosakodás, hogy megszaporítását nemcsak fölöslegesnek, de megalázónak is éreztem. Nem lehet ma már az ősi társadalmak fegyvereivel harcolni az elfogultságok ellen. Nem a népeket kell igazolni, ha megrágalmazzák őket, hanem a történelmüket. Ha már nem elég a történet, meg kell akkor írni a történet történetét, hogy a kételkedők előtt feltáruljon minden zege-zuga és a fejlődés legelrejtettebb mélységeit is felkutathassa az objektív kritika. Tégláira kell szétszedni az ezer esztendők épületét és meg kell írni külön-külön minden téglának a történetét. Így jutottam el vagy hat esztendő után a lexikon gondolatához. Sok embert föllelkesített, sokat pesszimizmusba dermesztett a koncepció.”53

A megvalósult lexikon nagy figyelmet fordított bizonyos kategóriákra; életrajzokra,54 egyes települések zsidó közösségeinek és hitközségének történetére, jelenségekre, vallási szokásokra, rítusokra és kifejezésekre, a haláchikus törvények bemutatására, de még vallásbölcseleti kérdések összefoglalására is.55 A lexikon szócikkei változó hosszúságúak, de az „Antiszemitizmus” szócikk a maga kilenc oldalával egyértelműen kitűnik a többi közül. A Tieder Zsigmond baloldali újságíró, az eszperantista mozgalom képviselője által jegyzett szócikk történelemszemléletében (történetiségben és eszmetörténetileg) összetett antiszemitizmus-meghatározással találkozhat az olvasó. Először az antiszemitizmus „fejlődéstörténetét” mutatja be, nagy hangsúlyt fektetve a modern antiszemitizmus kialakulására (a középkori antiszemitizmusra vissza-visszautalva) és magyarországi történetére, amelyet négy korszakra oszt: az Árpád-házi királyoktól a vegyes házi uralkodókon és a mohácsi vészen át az „A[ntiszemitizmus]. modern szervezkedéséig” és a világháborútól napjainkig. Idézzük az általános definíciót:

„Az A. általában. A sémiták, közhasználati értelemben a zsidók ellen irányuló mozgalom. Áramlatszerüen torlódott bele napjainkba és történelmi eredete az ókorba nyúlik vissza. Evolúciós fejlődése épp annyira magyarázható, mint minden történelmi megnyilvánulásé, amely átalakító hatással volt az emberi társadalomra. Az A[ntiszemitizmus]. gazdasági törvényszerűségek hatása alatt bontakozott ki az ókori ember önkénytelen cselekvéseiből a mai világrend tudatos gazdaságpolitikájáig. Ezt a folyamatot sokféle érzelmi szempont támogatta az évszázadok váltakozó életszemlélete szerint és az elnyomási tendencia, amely a zsidók ellen érvényesült, mindig talált a hatalmi érdekek védelmére olyan támogató érveket, amelyek a kor szellemét mindenben kifejezésre juttatták.”56

Az antiszemitizmust a szócikk progresszív módon belehelyezi a más népeket is érintő faji elfogultság univerzális keretébe, amely

„…ott jelentkezett a leértékelés tendenciájával, ahol valamely nép kisebbségben élt, szétszórt szigetenként egy nagyobb néptengerben. Az elnyomottságból kisarjadó életigények mindig összeütközésbe kerülnek az uralkodó néposztály gazdasági érdekeivel, mert a folytonos gazdasági küzdelem és a kiegyensúlyozatlan gazdasági helyzet az ököl jog korszakát teremti vissza és az erősebb pártjára billenti a mérleget.”

A szócikk megismétli, hogy a modern antiszemitizmusnak „félszázados” múltja van, de a szöveg szoros kapcsolatot feltételez a középkori antiszemitizmussal. A premodern, ókori vagy középkori antiszemitizmus többnyire a „zsidógyűlölet” szinonimájaként jelenik meg, a szócikk egyetlen esetben használja későbbi események leírására is, mégpedig az 1878-ban Adolf Stöcker [Stocker] udvari lelkész által megalapított német antiszemita párttal kapcsolatban. Mint állítja, a modern antiszemitizmus a cári Oroszországban jelent meg a legerősebb formájában, amely többek között az egyenjogúsítás ellen is fellépett (antiliberalizmus). Ennek kapcsán szó szerint megismétlődik az 1911-es Révai Nagy Lexikonának szövege, mely hasonló kontextusban jelent meg: „hogy társadalmi érvényesülésüket megakadályozza és hogy visszaállítsa azokat a korlátokat, amelyeket a korszellem már régen ledöntött”.

Az antiszemitizmus első megjelenését a honfoglaláshoz köti, amihez egy sajátos értelmezésben a kazár–magyar honfoglalás elmélete is társul. Ez a 19. század második felében elsősorban Kohn Sámuel pesti rabbihoz köthető „eredetmítosz”57 az asszimilált zsidóság számára a magyarországi jelenlét évezredes történetét volt hivatott bizonyítani. Az elmélet viszont a lexikon készítésének idejében már némileg anakronisztikusnak tűnhetett. A „kazárok” kifejezést a 19. század végétől már leginkább a hol „keletieknek”, hol „galíciaiaknak” nevezett betelepülő zsidókra használták, ezzel különböztetve meg őket a magyarországi asszimilált zsidóktól, azzal a céllal, hogy betelepülésüket korlátozzák, sőt megszüntessék.58 Erre mutat rá Gyurgyák János is a mezőgazdasági szakember és kultúrpolitikus Egan Ede (1851–1901) úgynevezett ruténföldi akciójáról szóló jelentése körül kialakuló diskurzusban és – többek között – Bartha Miklós országgyűlési képviselő, publicista, író szövegeiben.59 (Az előbbi diskurzust inkább írhatjuk le gerjesztett „morális pánikként”, ami csak részben épült az Egan által az ott élő zsidóságra vonatkozó megfogalmazásokra.) Az 1920-as évektől a „ kazárok” kifejezés a zsidóság visszatérő pejoratív megnevezéseként bukkan elő újból, „idegen eredetükre” utalva.

A szócikk ezután az Árpád-ház történetével folytatódik, ezt követően a vegyes házi királyok, nevezetesen Nagy Lajos alatt születnek meg az első, kifejezetten zsidóellenes intézkedések, majd Corvin János ad ki további zsidóellenes rendeleteket. A mohácsi csatáig tartó szakasz „zsidógyűlöletét” a szócikk a középkori „türelmetlenséggel” magyarázza. A zsidók elleni intézkedések ötletei, ahogy a középkorban, a 19. században is nyugatról érkeztek: a szócikk itt leginkább német hatást emleget, különös tekintettel az antiszemita párt megalakulására (Wilhelm Marrt viszont nem említi). Ezzel együtt a 19. század második felének zsidóellenességéért a tiszaeszlári vérvádig bezáróan – megjelenik a magyar népet részben felmentő narratíva – a tót nemzetiségűeket, valamint a klerikálisokat teszi felelőssé: a „színmagyar területen nemigen” volt jelen. Ezt követően részletesen tárgyalja ezt az időszakot és Istóczy Győző közéleti és parlamenti tevékenységét.

Az újabb fordulatot már a Tanácsköztársaság bukásával „győzedelmeskedő ellenforradalom” velejárójának tekinti, amely a forradalom egyes zsidó származású vezetői miatt az egész zsidóságot tette felelőssé. A közhangulat a háborús vereség és a nagy gazdasági, társadalmi válságok idején általában a zsidók ellen fordult, ez történt 1919-ben is. Az ellenforradalom során végbement „pogromokról” és „zsidóhajszákról”, valamint „atrocitásokról” is megemlékezik a szócikk (Siófok, Tab, Orgovány). Az antiszemitizmus intézményesülését az Ébredő Magyarok Egyesületének megalakulásában és programjában látja, amelynek hangnemét és eszközeit a 15. századi kasztíliai pogromok „eszközeihez” hasonlítja. Úgy véli, hogy az antiszemitizmus a Teleki-kormány alatt érte el tetőpontját, ezután felsorolja az antiszemita hangvételű sajtóorgánumokat a Szózat tól a Nemzeti Újság ig. Az ellenforradalmi cselekményekért viselt felelősség alól összességében óvatosan felmenti a népet, mivelhogy a háború utáni időszak „a tömegek számára nem adhatta meg a történelmi tisztánlátás nyugalmát”, és a fő felelősöket az uszító ellenforradalmi vezetőkben látja.

A gondolatmenetet a numerus claususszal, „a Zsidók tanszabadságának korlátozásával” zárja a szócikk, melyet a parlament korábbi tevékenysége „legbántóbb csökevényének” nevez, vagyis a lexikon „jelenideje” és a megelőző időszak között egy implicit korszakcezúrát is von. Ez a mozzanat a következő mondatokban nyeri el értelmét:

„A jogrend, a jogbiztonság már esztendők óta visszatért, a konszolidáció helyreállt és az 1928-as esztendő, az országgyűlés megnyitásának esztendeje már csak az A. politikai és társadalmi harcaiban mutatkozik. A parlamentben egyedül a Fajvédőpárt kifejezetten antiszemita párt, a kormánypárt, az ú. n. egységes párt már igyekszik leplezni antiszemita elfogultságát és egy zsidó képviselőt be is vitt a parlamentbe az országgyűlési választásoknál.”

Végezetül a szócikk kitér a fajbiológiára is mint az antiszemitizmus „legmodernebb formájára”. Megnevezi néhány teoretikus képviselőjét (Houston Stewart Chamberlaint, Adolf Bartelst és Magyarország esetében Méhelÿ Lajos zoológust),60 és megállapítja, hogy egy olyan általános jelenségről van szó, amelyet a fajvédő pártok reprezentálnak „Közép-Európában”. A fajbiológia jelentőségét azonban azzal ellenpontozza, hogy ez az értelmezés nemcsak a zsidóság számára, hanem a hivatalos katolikus „álláspont” szerint is elfogadhatatlan, amit az ismert – már korábban említett – német Staatslexikonra hivatkozva támaszt alá: „Az utóbbiak álláspontját a német katolikus »Staats Lexikon« rögzíti le és bár elismeri a zsidóság és kereszténység különállását, de a faji gyűlöletet és általában az A.-t feltétlenül elítéli, mint olyan jelenséget, amely a katolicizmussal nem egyeztethető össze.”61

Összegzés helyett fordítsuk meg a nézőpontot, és nézzük meg a fenti lexikondiskurzusokat a humor és a paródia szemszögéből.62 A tudományos ismeretterjesztő kötetek és a 19. századtól megjelenő „természetrajzok” paródiájaként jelent meg a közismert író és szerkesztő, Nagy Lajos Képtelen természetrajz című kötete 1922-ben.63 A Nagy-féle természetrajz nemcsak az állatok, hanem a modern „embervilág” szereplőit és jelenségeit is tollhegyre tűzte.64 Ebbe beletartozott „A zsidó” is mint sajátos „állatfaj”. Az eredetileg a Borsszem Jankóban megjelent cikk65 számos, a zsidóságot érintő sztereotípiát és antiszemita toposzt parodizált, kezdve a „zsidó” fizikai jellegzetességeinek leírásával: „A zsidó termete hosszúkás és kerek, magassága egy méter és ötven centi és egy méter és kilencven centi között váltakozik, már aszerint, amint a kis Kohnról, vagy a dromedár Jakabról van szó. Szélessége néha ennél is több…” Majd a zsidó „előfordulási” helyeit sorolta: „A zsidó a föld minden táján található, részint szabadon, tehát vad állapotban az utcán és a kávéházakban, részint az ember által megszelídítve: internáló táborokban. Hazánkban fordul elő legsűrűbben, nyilván azért, mert az itteni éghajlati viszonyok a legkedvezőbbek fejlődésére.” Ezután a táplálkozását, szokásait, végül a jellemét mutatta be:

„Csakis bűnei vannak a zsidónak. A zsidó idézte elő a világháborút, ő okozta annak az egyik fél által való elvesztését, a másik fél által való megnyerését, különben egészen biztos, hogy a háború remis-vel végződött volna, azaz egyenlő hadállásban abbahagyták volna a küzdő felek, és a díjon osztozkodtak volna. A zsidó csinálta a forradalmakat és a bolsevizmust, ő vezette félre és mételyezte meg az orosz nemzeti keresztény Lenint, a zsidó csinálta a drágaságot, a nagy hideget, a szénhiányt, a nyári negyvenfokos meleget, az éhínséget és a spanyoljárványt.”

Ez a szócikkparódia nemcsak a lexikonok stílusát imitálta, hanem az abszurdig menő túlzással karikírozta az első világháború óta felerősödő antiszemita gondolkodást és közbeszédet, ami ráadásul a fehérterror idején súlyos antiszemita erőszakhoz is vezetett 1919–1921 között. Ez aztán egy sokkal nyíltabb kritika formájában is megjelent A találkozásaim az antiszemitizmussal címmel, ugyanebben az évben, 1922-ben. (Külön érdekes, hogy Nagy Lajost emigráns kommunista oldalról már az 1930-as években érte antiszemita vád, és a szélsőjobboldali Magyarság is megpróbálta antiszemita szerzőként beállítani, mint akire maguk a zsidók is megorroltak. Ezek a vádak – ahogy Serf András egy tanulmányában bemutatja – később szóbeszédként hagyományozódtak tovább, és a Nagy Lajos-recepcióba is bekerültek, hátráltatva többek között a szerző naplójának megjelentetését az államszocialista időszakban, annak bizonyos antiszemita tartalmai miatt.)66

Közel ötven év lexikonirodalmából válogatva tekintettük át az „Antiszemitizmus” szócikkek tartalmi változását, az alig egymondatos antiszemitizmus-meghatározásoktól az egyre terjedelmesebb változatokig. Láthattuk felépülni az antiszemitizmus narratíváját, és hagyományozódva változni az erre adott magyarázatok (gazdasági, politikai, társadalmi, kulturális) hangsúlyait – az adott történelmi időszak függvényében. Végül egy kisebb történeti ugrással megérkezünk a második világháború utáni időszakba (a háború alatt már nem jelent meg lexikon), és a következő kérdéseket tehetjük fel: hogyan változott az antiszemitizmus tárgyalása az újabb világégés és addig példátlan népirtás után? Milyen narratívákba illesztve és milyen kifejezésekkel mutatták be, ábrázolták a zsidóüldözést? Végezetül pedig milyen információkat közöltek, és milyen forrásból dolgoztak az elemzendő lexikonok?

Tartalom

Bevezetés

Rend a szavakban: az antiszemitizmus és a zsidó népirtás a lexikonok tükrében

Hirdetett remények: házassági hirdetések a vészkorszak árnyékában

Nevetni Auschwitz után: humor, antiszemitizmus, vészkorszak

Zarándokutak: látogatások a „borzalmak panoptikumában”

Test nélkül: a „holokausztszappanok” történeti és emlékezeti nyomai

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Irodalomjegyzék

Képjegyzék

Név- és tárgymutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Sebes Katalin

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 172 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif Hebrew – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License