Anne Jacobs

ROSEN DIVATSZALON

Kalaposkisasszonyok

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe: Atelier Rosen. Die Frauen aus der Marktgasse

A mű eredeti nyelven Marie Lamballe írói álnéven jelent meg.

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges

intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-856-0 (papír)

ISBN 978-963-614-857-7 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

1. fejezet

Esőt hozott a délelőtt, mostanra azonban látszott az ég Kassel székvárosa fölött, ahol a vénasszonyok nyarát idéző nap simogató sugaraival vonta be a nedvességtől ragyogó háztetőket. Gyerekek tapicskoltak végig vizes talpukkal a szűk kis utcák pocsolyáiban. A Marställer Platzon a választófejedelem egy csapatnyi katonája harsány parancskiáltások közepette gyakorlatozni kezdett, az óváros boltosai pedig sorra kitárták az ajtókat, hogy újabb vásárlókat csalogassanak az üzleteikbe. A marktgassei köszörűs a kapubeálló takarásában várta ki a zápor végét, most azonban, úgy látszik, ő is munkához látott, mert máris messzire hallatszott a köszörűkő éktelen sivítása.

A Marktgassén senki sem szívelte ezt a zajos szomszédot. Wild, a patikus sietve csukta be a Sonnenapotheke ajtaját, Weigel, az aranyműves pedig szokása szerint hangosan szitkozódott, és azzal fenyegetőzött, hogy egyszer úgyis feljelenti a rendőrségen ezt a nyavalyást, amiért az folyton elüldözi a kuncsaftjait. A szomszédos Rosen Divatszalonban, melynek kirakatában gyönyörűen hímzett főkötőket, csipkegallérokat és elegánsan díszített női kalapokat csodálhatott meg az arra járó, ugyancsak sokat dohogtak az éktelen lárma miatt.

– Gyorsan csukd be az ablakot, Babette! – kiáltotta Charlotte Rosen az alkalmazottjának. – Ez egyszerűen elviselhetetlen!

Babette visszatette a csipkebordázattal díszített főkötőt a munkaasztalra, és felállt, hogy becsukja a nemrég kinyitott ablakszárnyakat. Mindezt vonakodva és nagyokat nyögve tette, mivel egyáltalán nem tetszett neki, ahogy a kenyéradója utasítgatta.

– Minek is nekünk a friss levegő és napsütés ugyebár? – morogta. – Elücsörgünk mi itt a sötétben, az olajlámpa bűzét belélegezve, mintha a legnagyobb tél lenne.

Charlotte Rosen azonban nem törődött a zsörtölődésével. A kövérkés Babette már akkor is a főkötőket varrta a Rosen Divatszalonban, amikor az üzletet még Charlotte anyja vezette. Az asszony keze még mindig fürgén járt, akár a szája. Mellette az ablaknál, ahová a legtöbb fény esett, a karcsú Therese foglalt helyet, akinek – miközben a legfinomabb gyöngyhímzéssel látta el az erszényeket – mindig olyan mogorva arckifejezést kölcsönzött lefelé görbülő szája. Therese váltig állította, hogy a sors igenis gonosz és igazságtalan, különben nem vette volna el húsz évvel ezelőtt a vőlegényét, és nem hagyta volna őt magára egy törvénytelen gyerekkel.

A zárt ablakon át a csiszolókő fülsértő lármája Charlotte Rosen legnagyobb megkönnyebbülésére már csak tompa zajként hatott a műteremben. Sietve elrendezte a dobozokat és a csipkével szegélyezett erszényeket a pulton, a drágább darabokat visszatette a polcra, majd kritikus szemmel nézegette a kirakatot az üzletben. Épp ideje lenne lecserélni a dekorációt. Bár ezek a csipkés főkötők igencsak csinosak, nem túl vevőcsalogatóak. Lehet, hogy jobb lenne, ha valamelyik színes kalapot tenné ki, azon sokkal jobban megakad az ember tekintete. Mondjuk, azt a sárgát, azzal a piros bársonyszalaggal, ami olyan elegánsan tekeredik köréje egészen a tetejéig, ahol aztán hatalmas masniban végződik, és hosszú fodrokban lóg le az ember vállára. Vagy az egyik kék kalapot, amely ívelt karimájával keretezi viselője arcát, és amit hosszú fehér kócsagtollak és művirágok díszítenek? Milyen szomorú, hogy a kasseli hölgyek mostanában egyre kevésbé lelik örömüket ezekben a feltűnő csecsebecsékben, ami minden bizonnyal az utóbbi időben egyre nagyobb méreteket öltő drágaságnak köszönhető. A polgári családokban élő nők egy ideje csak nagy ritkán engedhették meg maguknak, hogy új kalapot vegyenek, a mindennapi szükségletek fedezése szinte teljes egészében felemésztette a pénzügyi keretüket. De még az úri népség is a fogához verte a garast manapság. Szerencsére a Rosen Divatszalonnak mindig is megvoltak az állandó kuncsaftjai, akik a nehéz idők ellenére is értékelték a szépséget és az eleganciát.

– Von Ochs udvari tanácsosné három óra körül érkezik próbára – emlékeztette Charlotte a varrónőit. – Elkészültél végre a kalappal, Therese? Hadd lássam!

Ezzel fogta az asztalon lévő karcsú, kék színű kalapot, amire Therese épp apró, láthatatlan öltésekkel egy vörös bársonymasnit és néhány rózsaszín virágot erősített fel. Charlotte alaposan szemügyre vette alkalmazottja művét, ellenőrizte a varrást, magasba emelve a kalapot, hogy a díszítés összhatásáról is véleményt alkothasson, majd elégedetten bólintott.

– Szerintem túlságosan is fiatalos az udvari tanácsosnénak – jegyezte meg somolyogva. – De képtelenség volt lebeszélni róla.

Babette sokatmondóan kuncogott magában.

– Talán mert már a harmadik virágzását éli – célozgatott. – Mióta az a jóképű kis hadnagyocska a bérlő nála, az udvari tanácsosné folyton szalagokkal és csipkével aggatja tele magát. Mintha ezzel eltörölhetné a közte és a férfi közt lévő harminc évet.

Az efféle pletykálkodás és terefere nem volt ritka a Rosen Divatszalonban. Kassel ebből a szempontból olyan volt, mint egy falu, ahol mindenki ismert mindenkit, és ahol, ha történt valami, arról hamarosan értesült a fél város. Charlotte Rosen nem bánta, ha az alkalmazottjai csevegnek, sőt, ő maga is szívesen bekapcsolódott a pletykálkodásba és tréfálkozásba. Emellett besegített a munkába, elvégre az állandó ücsörgés is fárasztó tud lenni, különösen az olajlámpa fényénél télidőben. Ám amint vevő lépett a divatszalonba, Babette és Therese máris némán és buzgón hajolt a munkája fölé, olyan ártatlanul, mint a ma született bárány, miközben Charlotte Rosen tökéletes udvariassággal és rafinált hízelgéssel szolgálta ki a vendéget.

Therese, aki időközben a negyvenet is betöltötte, továbbra is egy fiatal vőlegényről álmodozott, és lelkesen mesélte, hogy a korábban említett hadnagy Wetzlarból származik, és Johann Georg von Haynau a neve.

– Micsoda tüzes fiatalember az! – áradozott. – Szénfekete haj és csillogó kék szempár, az alakja sudár és hajlékony, igazi szemet gyönyörködtető látvány…

– Csak nem volt vele egy kis könnyed légyottod? – kérdezte Babette gúnyosan, az ablak felé hajolva, hogy a fényben könnyebb legyen a cérnát befűzni a tűbe.

– Te jóságos ég, nem! – nyögte Therese fülig elvörösödve. – Csak messziről láttam, hisz ő volt Reichenbach kísérője, amikor az Karlsbadba indult. Akkor hallottam a nevét is.

És ez máris megadta a végszót, áttérhettek a beszélgetés következő témájára. Reichenbach grófnő ugyanis egyike volt azoknak, akiket Kasselben rendszeresen szájára vett a nép. A szerény származású hölgyet eredetileg Emilie Örtlöppnek hívták, amíg el nem csavarta a kasseli II. Vilmos választófejedelem fejét, aki képes volt miatta otthagyni hites feleségét, Auguste grófnét, és attól kezdve a szeretőjével élt. Nemesi rangra emelte, és Reichenbach grófnőnek hívta a nőt, aki több gyermeket is szült neki. Kasselben azonban senki sem szívelte fennhéjázó, gőgös viselkedése miatt, és mert már nem akadt senki, akit így vagy úgy, de ne bántott volna meg. Nem így Auguste grófnét, aki a szüntelen megaláztatást csodálatra méltó türelemmel és kitartással viselte, és Kassel népe ezért mindig is nagyra becsülte, és szerette.

– Bárcsak örökre ott maradna Karlsbadban az a Reichenbach! Itt úgysincs rá semmi szükségünk – szólt közbe Charlotte Rosen, helyeslő bólogatásokat zsebelve be a társaságtól.

– Úgy látszik, a nagyratörő tervei igencsak kudarcot vallottak – közölte Therese. – Szép is lett volna, ha a választófejedelem még a végén tényleg elveszi.

II. Vilmos választófejedelem a szeretőjével Karlsbadba utazott, hogy ott Metternich herceggel találkozzon. És hogy egy szép kis pénzösszeget kínáljon fel Metternichnek, hogy járjon közbe a császárnál, hogy Reichenbach grófnőt hercegi rangra emeltessék. Mindezt azért, hogy a választófejedelem elválhasson a feleségétől, Augustétól, és feleségül vehesse a szeretőjét. Kasselben azonban egy ideje mindenki arról beszélt, hogy ez a terv végül meghiúsult: Metternich ugyanis nem mutatott érdeklődést az ajánlat iránt. A kasseliek legnagyobb rémületére az a hír kelt szárnyra, hogy a választófejedelem súlyosan megbetegedett.

– Mindenki azt hitte, a guta ütötte meg – nevetett Babette. – Azt beszélték, rendesen a halálán volt. Ám végül kiderült, hogy egy borosüveg volt a ludas a dologban, azzal ütötte ki magát ennyire, és aztán Reichenbach ezt dühében a fejéhez vágta. Na, mit szóltok ehhez?

– Szégyen, gyalázat – sóhajtott fel Therese szomorúan –, hogy a mi választófejedelmünk és uralkodónk hagyja, hogy az a nőszemély így bánjon vele.

– Így van – vélte Charlotte Rosen. – Minden szerencsétlenség oka ez a Reichenbach. Ha a választófejedelem továbbra is békés egyetértésben élne a feleségével, Augustéval, azzal az okos és jó asszonnyal, mindannyiunknak jobban menne a sora.

Igaz, ami igaz, II. Vilmos választófejedelem valóban hónapok óta mással sem törődött, csak a szeretője ügyével. A kereskedelem és a kézműipar tarthatatlan állapotára Kasselben éppúgy nem fordított gondot, mint ahogy az egyre nagyobb méreteket öltő drágaságra sem, ami a szegényeket különösen érzékenyen érintette. A polgárság sürgető kérése pedig, hogy végre-valahára hívják össze a karok és rendek tanácsát, és jöjjön létre az új alkotmány, ahogy az más fejedelemségekben már rég megtörtént, szintén süket fülekre talált. Pedig még a grófné is támogatta a polgárság ezen kérését – csakhogy a jelek szerint ez csak tovább szította a választófejedelem ellenállását.

– A férfiak már csak ilyenek – foglalta össze Babette. – Inkább bújnak ágyba egy cafkával, minthogy egy okos nőre hallgassanak.

– Halkan! – figyelmeztette őket Charlotte Rosen a kirakat felé sandítva, ami előtt két nő álldogált az ott kiállított kalapokat szemlélve. A választófejedelem csendőrei mindenütt ott voltak, és egy Reichenbachot ért sértés szigorú büntetéssel járt.

– Ugyan! – mondta Babette becsmérlően. – Amíg a köszörűs odaát abba nem hagyja ezt az éktelen zenebonát, az ember a saját szavát sem érti az utcán.

Therese felállt, és a kész kalapot egy kalapdobozba tette, hogy azt Charlotte Rosen a későbbiekben színpadias mozdulattal vehesse elő, és mutassa be a megrendelőnek. Majd kinyújtóztatta elgémberedett végtagjait és a hátát, ami az előregörnyedő üléstől folyton fájt.

– Kíváncsi lennék, vajon az én Moritzom már odaát van-e a konyhában Anna asszonnyal – töprengett. – Megyek, megnézem.

A műterem hátsó részében helyet kapó konyha Anna asszony, vagyis Charlotte Rosen édesanyja terepe volt. Már jócskán túl volt a hetvenen, ám továbbra is mindennap ellátta az itt dolgozó nőket meleg ebéddel, és a vacsorát is előkészítette. Moritz, Therese fia, az egykori becsúszott gyerek, ahol tudott, ímmel-ámmal besegített, ám többnyire inkább a városban kószált, hogy még véletlenül se találják meg a divatszalonnal kapcsolatos futárszolgálatok és egyéb megbízások. Épp egyidős volt Elisével, Charlotte Rosen lányával, aki máris indulófélben volt, hogy elvigyen egy kalapot az egyik ügyfélnek a Georgenstraßéra.

– Moritz? – szólt ki az idős asszony a konyhából. – A Renthofba ment vízért. Már egy örökkévalóság óta várom, hogy megérkezzen.

– Biztos mindjárt itt lesz – vélte Therese, aki mindig igyekezett elsimítani kedvenc ivadéka gaztetteit.

– Vagy már megint valami stiklibe keveredett – kiáltott hangosan Babette a konyha irányába. – Ahogy a minap is, amikor az asztalosinas jól ellátta a baját, amiért a menyasszonyán legeltette a szemét…

Therese felháborodástól vöröslő képpel bukkant elő a konyhából, de kénytelen volt Babette szavait válasz nélkül hagyni, mert ebben a pillanatban megszólalt a bolti csengő, és von Ochs udvari tanácsosné lépett be alkalmazottjával együtt a divatszalonba.

A hölgy erőteljesen fújtatott, amit részben tekintélyes méretének köszönhetett, valamint annak, hogy jóval sietősebbre fogta, mint az az ő esetében kívánatos lett volna.

– Micsoda idők! Mon dieu, micsoda idők! – nyögte. – Csukd be az ajtót, Greta! Ó, drága Rosen asszony, teljesen odavagyok, azt se tudom, hol áll a fejem…

Charlotte Rosen sietve felajánlott egy széket a vendégnek, hogy leülhessen. Von Ochs asszonyság sárga ruháját széles szövetgallér díszítette, a puffos ruhaujjak, melyek manapság olyan divatosak voltak, a valóságosnál is teltebbnek láttatták a viselőjüket. Pufók arca, mint mindig, most is izzadságtól fénylett.

– Therese! Egy pohár vizet az udvari tanácsosnénak! – utasította a varrónőt Charlotte Rosen.

– Ó, ha tudná, Rosen asszony… – kezdte a vendég izgatottan, de aztán egy kis szünetet tartott, hogy igyon egy kortyot a sebtében behozott hűsítő vízből. – A csőcselék már idefelé tart – folytatta, miközben hímzett kendőjével tapogatta gyöngyöző homlokát. – A Königsplatzon gyülekeztek. Aztán berontottak Weitzel pékségébe. Mindent szétvertek, és magukkal vitték az összes kenyeret. Az asszonyok, akár a fúriák, úgy vetették rá magukat a kenyérre, egymást csépelték, és hangosan veszekedtek. Ugye így volt, Greta?

A lány még mindig sápadtan és rémülten állt az ajtóban, heves bólogatások közepette.

– Így volt, asszonyom. Azt hiszem, a péket sem kímélték…

– Ezek a francia állapotok, Rosen asszony – nyögte az udvari tanácsosné. – Most, hogy híre ment, hogy júliusban újabb forradalom vette kezdetét Párizsban, és hogy a királyt is megfosztották a trónjától, ideát is lázadás tört ki mindenütt. Ah, de ez is csak azért történhetett, mert szeretett választófejedelmünknek és atyánknak hetek óta színét se látták Kasselben.

Most már Charlotte Rosenen is erőt vett az aggodalom, amikor hirtelen eszébe jutott Elise, a lánya, aki épp Oberneustadtba indult, és ha minden igaz, a Königsplatzon át vitt az útja. Csak remélni tudta, hogy nem keveredik a felkelők közé. A lány annyira kíváncsi természetű, és folyton mindenbe beleüti az orrát, olyan dolgokba is, amik egyáltalán nem rá tartoznak.

– Nyugodjon meg, asszonyom – mondta lágy hangján a vendégnek –, a rendőrség bizonyára idejekorán leszereli ezeket az embereket.

– Reméljük, így lesz – sóhajtott az udvari tanácsosné, ismét a vízbe kortyolva. – Visszafelé mindenesetre a Fulda mentén megyünk, nehogy összefussunk azzal a csőcselékkel, amiben aztán egy szemernyi tisztelet sem maradt a felettük állókkal szemben. De most hadd lássam azt az új kalapot, kedves Rosen asszony! Nem is sejti, mennyire izgatott vagyok.

A kalap tehát kikerült a dobozból, hogy azt minden oldalról szemügyre vehesse a divatszalon vendége. Charlotte Rosen külön felhívta a hölgy figyelmét a drága anyagra és a finom kidolgozásra, megmutatta a bélését, és segített a tanácsosnénak feltenni a fejére a kalapot. Közben Theresének jutott a feladat, hogy a tükröt tartsa, amiben a vevő megcsodálhatta magát, miközben Charlotte Rosen megragadta az alkalmat, hogy az udvari tanácsosnénak két hozzá illő kalaptűt is ajánljon.

– Valójában kissé túl fiatalos az én koromhoz képest, maga szerint nem, kedves Rosen asszony? – kérdezte a hölgy, kacéran hátravetve egy hajtincset.

– Na de, kedves nagyságos asszonyom! – felelte Charlotte Rosen sokatmondó hangnemben. – Ez a kalap nagyszerűen áll önnek. Kiemeli a dús haját, a színei pedig a bőre finom árnyalatát. A kedves férje, az udvari tanácsos úr el lesz ragadtatva, amikor meglátja magán.

A vendég arcán e szavakra önelégült mosoly futott végig.

– Ó, maga hízeleg – felelte látszólag ellenkezve.

– Nem, abszolút komolyan gondolom, asszonyom.

Von Ochs asszony még egy utolsó jóleső pillantást vetett a tükörbe, majd kijelentette, hogy rendkívül elégedett. Charlotte Rosen nem is számított másra, kihúzta a kalapot a frizurához erősítő kalaptűket, és segített a vevőnek feltenni a fejfedőt, amiben érkezett.

Von Ochs asszony sietve indult hazafelé. Elővette a pénztárcáját, és kifizette a Charlotte Rosen által kiállított számlán szereplő összeget. Majd az újonnan szerzett műremeket visszacsomagolták a kalapdobozba, melyet átadott Gretának, akire még további három csomag várt. Charlotte Rosen segítőkészen kitárta az ajtót az udvari tanácsosné előtt.

– Viszontlátásra, Rosen asszony! Kívánjon nekem szerencsés utat hazafelé! És kérem, küldje el hozzám a lányát a jövő héten, van egy ruhám, amit jó lenne kicsinosítani.

– A legnagyobb örömmel, asszonyom. A viszontlátásra! Jó utat hazafelé! Alázatos üdvözletem a kedves férje urának!

Charlotte Rosen megállt egy pillanatra az üzlet előtt, hátha megpillantja valahol Elisét, de a lánya nem volt sehol, és az a fránya köszörűs sem hagyta még abba, így hát a kalapkészítő fogta magát, és visszatért a műterembe.

– Az udvari tanácsos úr el lesz ragadtatva – utánozta Babette kuncogva. – Mintha miatta csináltatta volna azt a kalapot! Nem túlzás ez egy kicsit, Rosen asszony?

Charlotte Rosennek azonban most nem volt kedve viccelődni. Idegesen kisietett a konyhába, ahol Therese az öreg Anna Rosent faggatta az ő Moritzáról.

– Mégis mikor ment el?

– Mit tudom én? – morgott az idős asszony. – Én rögtön ebéd után elküldtem. De az a kölyök mindig a saját feje után megy, sose azt teszi, amit mondanak neki.

– Remélem, nem történt vele semmi – aggodalmaskodott Therese. – Azt mondják, felkelés tört ki…

Charlotte Rosen azonban kénytelen volt visszafordulni, mert a bejárati csengő újabb vásárlót jelzett. Bár kiderült, hogy csak Krug, az asztalosmester felesége az, aki azért jött, hogy elhozza a férje által kiállított számlát a két új polcról, amit nemrég készített nekik. Charlotte Rosen a csipkével díszített éjszakai főkötőket akarta kiállítani rajtuk.

– Ó, jaj, Rosen asszony! – mondta az asztalosmester felesége, miközben ellenőrizte a pénzt. – Jó nagy felfordulás támadt a Szent Mártonnál. Már ezt a szent helyet sem tiszteli senki. Betörték az összes ablakot a Jecklius cukrászdában, és hatalmas tumultus alakult ki a Wulf pékségben is, mert a pék a két szomszédjával karöltve szembe mert szállni a zendülőkkel. Reméljük, a csőcselék ide, a Marktgasséra már nem ér el.

– Te jóisten! – nyögte Charlotte Rosen. – Nem látta véletlenül a lányomat? Egy kalapot vitt Oberneustadtba.

Az asztalosmester felesége homlokán a ráncok összefutottak, amikor azt felelte, hogy az bizony lehetséges.

– A templomnál volt egy fiatal kisasszonyka, aki úgy nézett ki, mint a maga lánya. Két gyerek is volt vele. De én csak futólag láttam, semmiképp sem akartam ott tovább időzni.

Az asztalosmester felesége eltette a pénzt az erszényébe, jó estét kívánt, és kilépett a Marktgasséra. Közben a köszörűs is bezárt, összepakolta a holmiját, és a kocsijával eltűnt egy mellékutcában. Charlotte Rosen aggódva lépett ki a bolt elé. Therese is vele tartott, sőt még Babette is felállt az asztalától, hogy megnézze, odakint mi a helyzet.

– Ott! – kiáltott Therese, a karját nyújtogatva. – Ott jönnek! Az ég irgalmazzon nekünk! Már Hartwig szatócsboltjánál járnak, mindjárt itt lesznek!

Rövidesen valóban az egész horda ott jött velük szemben, felfokozott hangulatban. Szakadt, koszos ruhájú nők nyomultak be egy boltba, miközben az üzlet tulajdonosa próbálta megállítani őket, messzire hallatszott a betört kirakatüveg csörömpölése, a heves szitkok és a károsultak panasza. Krug, az asztalosmester egy bunkósbottal felfegyverkezve épp két ládát cipelő férfit ütlegelt. Ekkor hirtelen a választófejedelem néhány katonája nyomult előre a Grabenstraßéból a Marktgasse irányába, és kivont karddal vetette magát a felajzott emberekre. Hangos csatazaj töltötte meg az egyébként oly békés óvárost, jajgatások, dühödt ordítások keveredtek a tisztek harsány parancskiáltásaival.

– Ti, asszonyok, meg mit ácsorogtok itt az utcán? – kiáltott oda a szomszédjuk, Weigel aranyműves. – Menjetek be a házba, és barikádozzátok el az ajtókat!

Charlotte Rosen a rémülettől dermedten állt, ám most sietett követni a jó tanácsot. Gyorsan becsapta az ablaktáblákat a kirakat előtt, és az ingujjánál fogva berángatta a divatszalonba a kétségbeesett Theresét, aki már épp indult volna, hogy megkeresse az ő Moritzát, majd bezárta maguk mögött az ajtót.

Odabent már sötét volt, csupán az ajtóba toldott négy kis üveglapon és az ablaktáblák közti réseken szűrődött be némi fény. Babette meggyújtott egy olajlámpást. A három nő ott állt a homályos, gyér fényben, és kifelé hallgatózott. Időnként a zaj mintha közelebbről hallatszott volna, majd azt gondolták, a kiáltások ismét távolodnak. Hirtelen éktelen lábdobogás támadt, többen vad menekülésbe kezdtek épp a műterem mellett, a Marktplatz irányába, ahonnan a Fulda felé rohantak tovább. Rögtön ezután valaki dörömbölt az üzlet ajtaján.

– Kinyitni! A békeszerető polgárság nevében!

Követelésüket azzal nyomatékosították, hogy egy fémtárggyal – feltehetően egy kard markolatával – csaptak néhányat. Így hát Charlotte Rosen kénytelen volt kinyitni az ajtót. Ekkor mindenféle kérés nélkül két, sötétkék katonai zubbonyt és hétköznapi nadrágot viselő férfi lépett be a műterembe, és körülnéztek. Az újonnan alapított „polgárőrség” tagjai voltak, amely azt a feladatot tűzte ki maga elé, hogy megakadályozza a városban a rendbontást. Egyikük Kranz törvényszéki gyakornok volt, a másikat Charlotte nem ismerte.

– Behatolt ide valaki? – kérdezte egyikük.

– Tudomásom szerint nem – felelte Charlotte Rosen az ijedtségtől sápadtan.

– A lázadók megpróbálnak a házakban búvóhelyet keresni. Büntetés terhe sújtja azt, aki rejtegeti őket.

– Nekem nem áll ilyesmi szándékomban, Kranz úr, higgye el!

– Akkor jól zárják be az ajtót, és maradjanak csendben!

Hangos parancskiáltás hallatszott odakintről, és a két férfi sietve távozott. Charlotte Rosen egy gyors pillantást vetett a szűk kis közre, ahol a választófejedelem egy csapatnyi katonája két személyt vezetett el. Idősebb, gyári munkásoknak kinéző férfiak voltak, az egyikük sántított, a másiknak vér folyt az orrából. Odaát a Grabengassén a katonák épp a házakat kutatták át, éktelen dörömbölés és hangos szitkozódás hallatszott mindenütt. Charlotte sietve becsukta az ajtót, és elfordította a zárban a kulcsot.

– Ne zárd be, anyám! – kiáltotta ekkor valaki mögötte. – Moritz még odakint van.

– Elise! Te jóisten! Te meg hol jártál ilyen sokáig?

Charlotte lánya az udvar felől érkezett, miután átmászott a falon, és a konyhába vezető bejáraton át próbált besurranni a házba. Charlotte hatalmas megkönnyebbüléssel ölelte át gyermekét, majd feltűnt neki, hogy Elise ruhájának ujja csaknem teljes hosszában felszakadt.

– Hát te meg hogy nézel ki? – kiáltott fel dühösen. – A hajad szétbomlott, a ruhád elszakadt. Hadd lássam a cipődet! Teljesen átázott, és piszkos is! Jaj, Elise! Hányszor mondtam már, hogy ne állj meg, ne piszmogj, hanem menj egyenesen az utadra?

A lányt közben a divatszalonból a konyha felé terelte, ahol az öreg Anna, aki láthatóan egy cseppet sem izgatta magát a történtek miatt, épp kenyeret szelt a vacsorához. A két varrónő is velük tartott. Aznapra úgyis befejezték a munkát, túlságosan megijesztette őket az odakint zajló, hangos csetepaté.

Elise levette virágokkal díszített szalmakalapját, vad, sötét fürtjeit megrázva egykedvűen szemlélte a szakadt ruhaujjat, és lehúzta a lábáról a vizes cipőt, hogy a tűzhely mellett megszáradhasson. Közben izgatottan mesélte, mi mindent látott a vevőtől hazafelé jövet.

– Az egész a Königsplatzon kezdődött. Egy csomó ember állt a Weitzel-féle pékség előtt. Az öklüket rázva kiabáltak, nők és gyerekek is voltak közöttük, hangosan kántálták, hogy éhesek, és enni akarnak.

– És miért nem mentél egyszerűen tovább? – szakította félbe a lányt szigorúan az anyja.

Elise azonban túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy meghallja a kérdést. Az anyjával ellentétben izgága természet volt, mindig nyitva tartotta a szemét, és szinte mindenféle dolog érdekelte, amit csak látott. Míg az anyja bölcsen, udvariasan hízelkedve közelített a vendégekhez, addig Elisének kivételes tehetsége volt ahhoz, hogy nyílt, vidám természetével nyerje meg az embereket.

– Mert ott volt az a két kislány, anyám – mesélte izgatottan. – Valahogy a veszekedők közé keveredtek, az egyikük elesett, és beütötte a térdét. Gyorsan behúztam a templom falának egyik mélyedésébe, és a zsebkendőmmel bekötöztem a térdét.

– De ugye nem azzal a finom batisztkendővel, amire még a monogramodat is ráhímeztük? – kérdezte Charlotte Rosen felháborodottan.

– Aztán megláttam Moritzot – folytatta Elise zavartalanul. – A felkelők között volt. Odarohantam, és megragadtam a karjánál fogva, de kitépte magát a kezemből, és berontott a pékségbe a többiekkel együtt.

– Jóságos ég! – nyögött fel Therese. – És aztán mi történt? Hová ment az én Moritzom?

– Hová? – szólt közbe Babette. – Hát egyenesen a börtönbe. Elvégre ő is ott volt, amikor úgy összeverték a pékünket.

– Na és ha ott volt? – kiáltott fel Elise szenvedélyesen. – Ezeknek az embereknek igazuk van. A pékek olyan drágán adják a kenyeret, hogy a szegények már meg sem engedhetik maguknak. Éhesek voltak, ezért dühödtek fel annyira. Láttam pár nőt és kisgyereket, akiknek a karja olyan vékony volt, akár egy kis gally.

– És ez okot ad arra, hogy törjenek-zúzzanak? – kérdezte Charlotte felháborodva. – Hát Franciaországban vagyunk, ahol lefejezik szegény királyt néhány kenyér miatt? Nem, itt Kasselben, a mi jóságos uralkodónk mellett nincs szükségünk forradalmárokra, csak az a Reichenbach grófnő ne lenne, máris eleget tudna tenni a kötelességeinek.

A lánya felháborodottan rázta a fejét.

– Na persze, mindig mindenről Reichenbach tehet! – kiáltott fel. – És a választófejedelem? II. Vilmos? Most akkor a mi uralkodónk vagy a szeretője pincsikutyája? Ha csupán egy parányi szeretet és törődés is szorult volna belé az alattvalói iránt, már réges-rég csinált volna valamit, hogy megszüntesse a kialakult vészhelyzetet.

– A lánynak igaza van – erősítette meg Babette. – Okos lányod van, Charlotte Rosen.

– Persze, adjátok csak a lovat alá, hogy mindannyian bíróság elé kerüljünk! – nyögte Charlotte.

Therese zokogva rohant a hátsó bejárathoz, hogy egy lámpást akasszon ki Moritznak, mert időközben teljesen besötétedett. Csak az öreg Anna maradt a helyén, már csak azért is, mert láthatóan még mindig nem fogta fel teljesen a helyzet komolyságát.

– Most akkor továbbra is itt álldogáltok szájtátva, vagy vacsorázunk? – kérdezte mérgesen.

Mindenki belátta, hogy jogos a kérdés, és az összes nő odaült az asztalhoz. Ám csak Anna és Babette tudott aznap este jó étvággyal falatozni a kikészített kenyérből és sajtból, a többieknek alig ment le egy falat a torkán, és egyre csak aggódva füleltek az odakintről érkező kiáltások és hangok irányába. Az utcán dúló lárma és csetepaté még késő este sem akart elülni. Csak akkor mertek ágyba bújni, amikor a Szent Márton-templom harangtornya elütötte az éjfélt, és az éjjeli őrség elindult a szokásos körsétájára. Egyedül Therese maradt a konyhában, és továbbra sem adta fel a reményt, hogy az ő Moritza még az éjszaka folyamán hazaérkezik. De a fiú még reggel sem bukkant fel.

2. fejezet

Másnap reggel legelsőnek Elise ébredt. Csendben, hogy a mellette alvó anyját fel ne ébressze, kimászott az ágyból, kitárta az ablakot, és lenézett. Az utcán még jól kivehetők voltak az éjszakai csetepaté nyomai. Weiß szatócsboltja előtt egy teljesen használhatatlanná vált kézikocsi hevert, Holzapfel szabóüzletéről odaát leszakadt egy ablaktábla, a Sonnenapotheke melletti járdán pedig egy fekete filcből készült katonacsákó tűnt ki az utca szürke aszfaltjából. Üvegszilánkok és cserépdarabok borították a járdát, mindenütt a feldöntött kukákból kiborult szemét hevert. Weigel aranyműves tizennégy éves fia, Georg egy seprűvel a kezében lépett ki a házuk ajtaján. Az apja szigorúan rászólt, hogy seperje fel a járdát.

– Jó reggelt, Elise kisasszony! – szólt át a fiú. – Milyen frissnek tetszik lenni így hajnalok hajnalán!

– Jó reggelt, Schorschi! Én mindig friss vagyok, de hisz tudod – válaszolta Elise nevetve.

– Akkor segíthetsz nekem seperni – felelte a lányra kacsintva a fiú.

– Ezen még gondolkodnom kell – nevetett a lány vidáman.

Erre már az anyja is felébredt odabent, felült az ágyban, és levette az éjszakai főkötőjét.

– Hát te meg kivel társalogsz már megint? – korholta a lányát bosszúsan. – Ráadásul hálóingben. Csukd be azt az ablakot, itt kezd hideg lenni.

– Igen, anyám.

Charlotte Rosen kikelt az ágyból, és némi vizet öntött a tálba, hogy megmossa az arcát, a kezét, a fogát, és felöltözzön. Odaát már Anna nagymama is javában tett-vett a szobájában, hallatszott, ahogy kinyitja a szekrény nyikorgó ajtaját, hogy kivegyen egy tiszta inget. A nagymama és kettőjük szobája között – ahol Elise aludt az anyjával – kapott helyet a nappali, vagyis a tisztaszoba, amire Charlotte Rosen különösen büszke volt. A falakat virágos tapéta díszítette, melyen különféle acélmetszetek lógtak egy keretben, az ablakok előtti sötétkék függönybe pedig aranyliliomokat szőttek. Az ülőgarnitúrát és az ívelt lábú asztalkát Franciaországban készítették, akárcsak azt a finom női íróasztalt, amelyen egy művirágokkal teli váza állt. Charlotte igen jó áron jutott hozzá ezekhez a dolgokhoz, amikor tizenhét évvel ezelőtt a franciák kivonultak Kasselből, és Frigyes Vilmos választófejedelem, a jelenlegi uralkodó apja visszatért a tartomány fővárosába. Kassel lakóit boldogsággal töltötte el, hogy a Napóleon császár által létrehozott Vesztfáliai Királyságnak ezzel vége, és senkinek sem kellettek többé otthon a „francia holmik”, ezért az emberek olcsón túladtak ezeken a dolgokon. Így utólag viszont már sokan bosszankodtak emiatt, és irigykedve nézték az ügyes kalapkészítőt, aki ilyen szerencsés módon ennyi értékes bútorra tett szert.

Elisét már kevésbé hozta lázba a pazarul berendezett szoba, amire az anyja úgy vigyázott, akár a szeme fényére, és ahova csak ünnepnapokon volt szabad belépni, illetve itt fogadták a fontosabb látogatókat is. Már gyerekkorában is utálta az állandó figyelmeztetéseket. „Ne támaszkodj az asztalra! Vigyázz a kényes kárpitra! Ne dőlj neki a tapétának!”

Mire jó egy ilyen szép szoba, ha szinte semmire se használhatja az ember? A szobát télen csak nagy ritkán fűtötték be, mert a kályha füstje könnyen kárt okozhatott a tapétában, nyáron pedig nem volt szabad szellőztetni, ezért folyton dohos szag lengte be a helyiséget. Az anyja azonban mindent imádott, ami francia, ez a rajongása pedig Elise apjával lehetett összefüggésben, akivel Jérôme király udvarában került kapcsolatba. Az anyja nem sokat mesélt róla, csak annyit, hogy igen jóvágású, derék férfi, aki Chevalier du Croix Blanc-nak, azaz a Fehér Kereszt lovagjának nevezte magát, és minden bizonnyal feleségül is vette volna Charlotte Rosent, a kalapkészítőt, ha a háború el nem szólítja Kasselből. Elise tehát 1810-ben apa nélkül jött a világra, jóllehet nem ő volt az egyetlen törvénytelen gyermek, akit a franciák akkoriban hátrahagytak a városban – voltak páran, hisz a nagy Napóleon legifjabb fivére, Jérôme király udvarában meglehetősen laza erkölcsök uralkodtak, ahol a katonák nem vetették meg a női nemet, és minden szoknyát elkaptak, amit csak tudtak. Erről szegény Theresének is lett volna mit mesélni, ám ő éppolyan szűkszavú volt ebben a kérdésben, mint a kenyéradója, Charlotte Rosen.

Theresét aznap reggel a konyhában lévő kandalló mellett találták a földön összekuporodva, mélyen aludt éppen. Amikor Anna, hogy felszítsa a tüzet, a piszkavassal kissé belekotort a parázsba, Therese kinyitotta a szemét, és ijedten nézett körül a helyiségben.

– Megjött? – kérdezte rekedten.

– Odafent nem láttam a szobájában – válaszolta Babette, aki épp akkor lépett be a konyhába. – Az ágya érintetlen, és ahogy látom, a két vizesvödör sincs itt a konyhában.

– Ó, istenem! – jajgatott Therese. – Valami történt vele. Érzem. Az én Moritzom még soha nem volt házon kívül egyetlen éjszaka sem.

– Biztos valamelyik barátjánál húzta meg magát – próbálta nyugtatgatni Charlotte. – Most pedig kelj fel, és szedd össze magad! Szeretnénk megreggelizni.

Elise sajnálta a zokogó Theresét. Ő is ugyanúgy aggódott Moritzért, akit az ostoba viselkedése ellenére is kedvelt. Hogy is tud az anyja ennyire nyugodt maradni? Hisz pontosan tudja, hogy Moritz az a fajta ember, akit mindig megtalál a baj.

– Alig maradt víz a házban – állapította meg, egy rövid pillantást vetve a kancsóban lévő kevéske vízre. – Lemegyek a partra, gyorsan hozok egy vödörrel, hogy nagymama főzhessen nekünk egy kávét.

A part egy kút volt odalent, az árokban, ahol vizet cipelő asszonyokkal és tanoncokkal lehetett találkozni, és ahol Moritzról is kérdezősködhetett. Az anyja viszont átlátott a szitán, és a fejét rázta.

– Hogyne, hogy aztán órákig a kútnál cseveréssz nekem! Még mit nem! Az a kis maradék víz még épp elég a reggeli kávéhoz, aztán felőlem Therese elmehet vízért, és körbekérdezheti az embereket, hátha látta valaki Moritzot.

Kasselben csak a kastély lakói és néhány kiválasztott élvezhette a vezetékes vizet, mindenki más vödrökkel és kancsókkal felszerelkezve hordta a vizet a közkutakról. Sietve elfogyasztották a reggelit, a jelenlévő nők közül senki sem tudta, mit hoz az előttük álló nap, hogy mit fog tenni a választófejedelem a tegnapi lázadás hallatán, ha visszatér. A büntetőintézkedések bizonyára nem maradnak el – a kasseli rendőrség híres volt arról, hogy mindig is keményen lépett fel az ilyen és ehhez hasonló esetekben.

A reggeli után, amely kávéból, vajas kenyérből és egy kis lekvárból állt, Charlotte kiküldte Babette-et, hogy seperje fel a járdát, míg Therese lement a kúthoz az utolsó vödörrel. Így hát Elise egyedül maradt, az anyja pedig máris megragadta az alkalmat, hogy a régóta esedékes prédikációt megtartsa a lányának.

– Ez így nem mehet tovább, Elise – mondta, előhalászva a pult fiókjából a rendelési listát. – Minden egyes kézbesítés során elcsavarogsz, fűvel-fával cseverészel, és túl későn jössz haza. És ez még rosszabb, amikor azért keresed fel a vendégeket, hogy tanácsokkal lásd el őket. Ilyenkor sokszor egész nap hiába várom, hogy felbukkanj a divatszalonban. Tudom én, mi hiányzik belőled: a komolyság és az elszántság, ami pedig igen fontos, hogy ebben a szakmában érvényesülhess…

Elise mostanra kívülről fújta a szentbeszédet, hisz már oly sokszor volt benne része. Hallotta már, hogy kár elvesztegetni a tehetségét, hisz mindenütt dicsérték az ötleteit. Számos vendég – főleg a fiatalabbak – kizárólag Rosen kisasszonytól fogadtak el tanácsot. Ez egy kicsit ugyan bántotta az anyját, másrészt nagyon is tetszett neki. Ezért is tartotta olyan sajnálatosnak, hogy Elise így elpazarolja az istenáldotta tehetségét.

– Órákat töltesz azzal, hogy egy úriasszonyhoz méltó kalapot rittyents a péknének. Ez nem kifizetődő, Elise. A mi igazi, nagyra becsült vevőink a kasseli nemesi családok, ők azok, akik megfizetik a munkánk árát. És a pénzükért kiváló minőségű kalapokat és főkötőket akarnak. Méghozzá olyanokat, amik még csak nem is hasonlítanak a péknééhez. Megértetted, Elise?

– De Wirt asszony, a pékné olyan fiatal és csinos, és ráadásul kedves is. Hogy készíthetnék neki ronda kalapot csak azért, mert ő egy pék felesége?

– Mi sosem készítünk ronda kalapokat – háborodott fel az anyja. – Csakis grandiózus, szép és elegáns kalapok hagyhatják el a boltunkat. Persze a vevő pénztárcájától és társadalmi helyzetétől függően. Ezt egyszer és mindenkorra vésd jól az eszedbe, te lány!

Végezetül Elise még végighallgatta, hogy nem kéne folyton a könyvtárba szaladgálnia, mert az éjszakai olvasás csak árt a szemének. Ehelyett igazán kitalálhatna néhány jól hangzó szlogent a szórólapokhoz, amiket a vásárlóknak adhatnak, mivel Elise a fogalmazásban is ugyanolyan tehetségesnek bizonyult, mint másban. Ezzel ugyanis valóban hozzájárulhatna a divatszalon sikeréhez, amit az éjszakai regényolvasásról már nem igazán lehet elmondani, és ami csak rossz hatással van egy fiatal lányra. Elise megadóan bólogatott anyja dorgálására, és várta, mikor fejezi be végre a szokásos intelmével, hogy tartsa távol magát Moritztól, aki mindenféle ostobasággal telebeszéli a fejét, és aki egyáltalán nem neki való társaság. Az anyja már nyitotta is a száját, hogy ezekkel a szavakkal fejezze be a prédikációját, ám ekkor Elise szerencséjére megszólalt a csengő, és az elhallgattatta.

Egy lány lépett be, aki cselédnek látszott, de a ruházatából ítélve igen jómódú házból érkezhetett. Udvariasan meghajolt Elise anyja előtt, jó reggelt kívánt, és átadta a rábízott üzenetet.

– Az úrnőmnek, von Schönhoff asszonynak szüksége volna egy kalapkészítőre. Ezért arra kéri Rosen asszonyt, akit az ismerősei oly melegen ajánlottak számára, hogy ma délelőtt tíz körül a Carlstraße 23.-ban szíveskedjék megjelenni.

A nemesi von Schönhoff család eddig még nem tartozott a divatszalon ügyfelei közé, ezért Charlotte Rosent most rendkívül boldoggá tette ez a felkérés.

– Mondd meg az úrnődnek, hogy a lányom, Elise, akinél a városban senki sem érti jobban ezt a mesterséget, tíz óra körül felkeresi őt!

Amíg Elise anyja beszélt, a fiatal lány sóvárogva szemlélte a divatszalonban kiállított dolgokat, majd meghajolt, megköszönte a segítséget, és megígérte, hogy átadja az üzenetet. Charlotte Rosen pedig máris nekilátott, hogy kellően felkészítse a lányát erre a fontos vevőre. A jeles találkozóra világoskék ruhát kellett vennie, hozzá egy kis virágokkal díszített bársonykalapot, valamint csipkegallért és egy finom, fehérrel hímzett, háromszög alakú kendőt, amit a vállára terített. Oldalt szépen göndören kellett hagynia a fürtjeit – még szerencse, hogy természetes göndör haja volt, amit egy kis ügyességgel tetszetős fürtökké szelídíthetett. Charlotte Rosen elégedetten nézett végig a lányán, és figyelmeztette – már csak az előző napi szörnyű események miatt is –, hogy egyenesen a címre menjen, és nehogy eszébe jusson útközben még benézni a könyvtárba, vagy a barátnőivel cseverészni.

Ezenkívül ellenállhatatlan kényszert érzett átadni Elisének a von Schönhoff családdal kapcsolatos ismereteit is.

– Von Schönhoff úr korábban a választófejedelem huszárezredese volt, de mivel Augustét, a választófejedelem feleségét jóval többre tartotta Reichenbach grófnőnél, kegyvesztett lett az uralkodónál, és néhány évvel ezelőtt távozott az udvarból. Azóta a von Schönhoffok a társasági élettől elvonultan élnek. Egyetlen fiukat, Ernst Philipp von Schönhoffot a napóleoni háborúkban vesztették el, amikor az a hesseni választófejedelem katonáival Oroszországba vonult, és soha nem tért vissza onnan. Azt hiszem, csak egy lányuk maradt. Ő azonban még nem ment férjhez.

Elise csak fél füllel hallgatta. Egyrészt mert már ismerte a von Schönhoff család ügyes-bajos dolgait, másrészt mert meglátta Theresét odakint, ahogy a nő Babette mellett állt, és ismét könnyekben tört ki.

– Hálás köszönet, anyám – mondta, és fogta a kerek dobozt, amiben különböző csipkegallérok, szegélydíszek, kesztyűk, szelencék és hímzett erszények lapultak, amiket a vevőknek kellett kiszállítania.

– Amint végeztem, jövök.

Odakint az utcán a szomszédok az előző napi zavargások nyomainak eltakarításával voltak elfoglalva. Az emberek mindenütt sepregettek, törmeléket szedegettek, vagy csak körbeálltak, és izgatottan beszélgettek a „pékestéről”, ahogy a felkelést időközben emlegették.

– Hát nem megmondtam? – közölte Babette érzéketlenül, amikor Elise kíváncsian csörtetett oda hozzá és Thereséhez. – Tényleg börtönbe dugták, a Moritzot. Blitz, a suszter látta a Wildermannsgasséról. Ez majd móresre tanítja azt a csavargót. Te meg ne óbégass már, Therese! Vidd inkább be azt a vizesvödröt a konyhába!

Elise is valami hasonlótól tartott. Jaj, szegény Moritz! Átölelte a síró Theresét, és odasúgta neki:

– Nyugodj meg, Therese! Biztos nem csinált semmi rosszat, hamarosan kiengedik. Az is lehet, hogy még ma.

– Tényleg így gondolod, Elise? – sóhajtott Therese, félig-meddig megnyugodva.

– Egészen biztos vagyok benne.

S már indult is, amikor az anyja arca megjelent a kirakatban, és szigorúan nézett a fecserészőkre. Lement a Grabengassén a kastély irányába, ahol, noha a választófejedelem még mindig nem tért vissza, aznap szokatlanul sok járőröző katona volt szolgálatban. A Steinwegen és a lenyűgözően nagy, négyszögletű Friedrichsplatzon is rengeteg embert lehetett látni, akik kisebb csoportokba verődve beszélgettek. A polgárőrség néhány embere is ott volt köztük. Igyekeztek megnyugtatni a feldühödött embereket, de csak részben jártak sikerrel.

– Az összeset fel kéne akasztani! – kiáltotta egy kövér férfi, akiben – mivel egy hatalmas heg húzódott az arcán – Elise csak most, második pillantásra ismerte fel Weitzelt, a pékmestert. – Falhoz kéne állítani őket, és egytől egyig lelőni. Piff, puff!

Elise rémülten figyelte az ordítozókat. Csak nem akarják kivégezni szegény Moritzot! Igazi istenátka volt, de nem bűnöző. És különben is, a kövér pék tehet mindenről – nem kellett volna olyan drágán adnia a kenyeret annak a kapzsi fickónak. Ekkor eszébe jutottak a szavai, amikor azt mondta Theresének, lehet, hogy már ma kiengedik az ő Moritzát. De mi lesz, ha egészen másképp alakulnak a dolgok? Te jó ég! Miként tudna segíteni rajta?

Megállt, és elgondolkodva nézett végig a nyüzsgő téren, amely aznap csak úgy csillogott a reggeli napfényben. Tekintete végigsiklott a pompás választófejedelmi épületek sokaságán, melyek Kassel székváros jelentőségét hangsúlyozták: a fehér és vörös színben tündöklő palotán és a Fridericianum múzeumon. Odafönt a Königstraßén állt az operaház, amelyet Louis Spohr karmester vezetett, és közvetlenül mellette: a katonai parancsnokság.

A Szent Márton-templom harangja ekkor tízet kondult. Elise nagy levegőt vett, mert olyan döntés előtt állt, ami nem volt könnyű számára. Csupán néhány lépésnyire volt a carlstraßei háztól, és bizonyára nem történik túl nagy katasztrófa, ha néhány perccel később érkezik. Határozottan átvágott hát a téren összegyűlt tömegen, egyenesen a parancsnokság szürke épülete elé azzal a szándékkal, hogy megtudjon valamit az előző nap őrizetbe vett szerencsétlen fickókról. Esetleg szólhatna egy jó szót Moritzért. Mindenképp meg kell próbálnia, ennyivel tartozik Theresének.

A parancsnokság előtt számos katona állt őrségben olyan merev, távolságtartó képpel, hogy Elise bátorsága máris elillanni látszott. Tanácstalanul álldogált, és azon gondolkodott, mit is mondjon, amikor egyszer csak odalépett az egyik őrhöz, és bátran megszólította:

– Elnézést, uram! Kérdezhetek valamit?

A megszólított középkorú férfinak kerek, vöröses arca volt, arcának bal oldalán egy sebhely húzódott. A lány kedves mosolya láttán rögtön megváltozott a morózus tekintete, elmosolyodott, és azt mondta, egy ilyen csinos kisasszonykának örömmel válaszol ő, akármit is kérdezzen tőle.

Elise fülének ez meglehetősen otrombának és tolakodónak hatott, ahogy a férfi tekintete is, amivel alaposan szemügyre vette a lányt. Húszévesen Elise már némiképp tisztában volt azzal, hogy bizonyos férfiakkal – függetlenül attól, hogy azok katonák, civilek vagy valami nemes uraságok – óvatosnak kell lennie. A kalapkészítő szakmában bizony hamar megtanulja ezt az ember lánya.

– Egy fiatalemberről lenne szó, akit valószínűleg tegnap tartóztattak le a felkelés során… – kezdte óvatosan a mondandóját.

– Talán a kedvesed? – vetette fel a férfi. – Akkor ne is reménykedj, szépségem! Mindnyájan lógni fognak.

A férfi szórakozott vigyora rögtön elárulta, hogy csak gonosz viccnek szánta, bár ettől még Elise gyomra ugyanúgy görcsbe rándult.

– Sok embert tartóztattak le? – érdeklődött.

A férfit, úgy tűnt, igencsak szórakoztatták a lány kérdései. A közelben álló két katona is vigyorogva nézett rájuk.

– Miért, hát hány kedvesed van, kisasszonyka?

– Egy se – felelte Elise elutasítóan. – Akit én keresek, egy gyerekkori jóbarátom, akivel együtt nőttem fel. De ahogy elnézem, maga nem sokat tud a foglyokról, uram, vagyis nem tud nekem felvilágosítással szolgálni.

– Álljon meg a menet! – kiáltotta nevetve a katona. – Csak ne olyan gyorsan, kisasszonykám! Ha tényleg annyira szeretnéd, adok én neked szívesen felvilágosítást.

Na még csak az kellene!

– Köszönöm! – válaszolta Elise dühösen, és már indult is, hogy odébbálljon. Hangos nevetés hallatszott mögötte, ilyenek voltak ők, a választófejedelem katonái. Goromba, bárdolatlan népség, akik minden nő után megfordultak.

Alig tett pár lépést, amikor egy erélyes férfihang harsant fel a háta mögött.

– Mi olyan nevetséges, katona?

Kíváncsiságból megfordult. Két fiatal tiszt lépett ki a parancsnokság kapuján, egy szőke és egy sötét hajú, mindketten a Garde du Corps, vagyis a fejedelem személyi testőrségének tagjai, akik kék porosz egyenruhát és fehér nadrágot viseltek. Rangjukat a vállbojtjukról lehetett felismerni, és mivel még nagyon fiatalok voltak, legfeljebb hadnagyok lehettek.

A szőke tiszt volt az, amelyik szólt, és a katona, aki az imént Elise háta mögött még kárörvendően nevetett, most a két tiszt előtt megkövült arccal vigyázzállásba vágta magát.

– Parancsára, hadnagy úr! A kisasszony a nemrég őrizetbe vett lázadókról érdeklődött – jelentette hivatalos katonai hangon.

– És maga mit válaszolt neki, katona? – kérdezte a tiszt.

– Parancsára, hadnagy úr! Az igazságnak megfelelően azt, hogy semmit sem tudok róluk, és nem szolgálhatok semmilyen felvilágosítással.

A másik tiszt nem törődött a katonával, ehelyett kutató tekintetét körbehordozta, majd pillantása Elisén akadt meg. Zavartan nézett rá. Hihetetlenül mélykék, ragyogó szemét barátságos érdeklődéssel legeltette rajta. Amikor a lány is viszonozta tekintetét, a férfi elmosolyodott, és mivel a lány semmi jelét nem mutatta annak, hogy távozni akarna, a tiszt hirtelen elhatározással odalépett hozzá.

– Attól tartok, bocsánatkéréssel tartozom ennek az embernek a faragatlan viselkedése miatt, kisasszony – mondta olyan szeretetteljes hangon, ami egy cseppet sem illett egy egyenruháshoz.

Elisének egy pillanatra össze kellett szednie magát, mert volt valami zavarba ejtő ebben a férfiban. Talán ahogy előtte állt, és enyhén előrehajolt, ahogy hozzá szólt, vagy ahogy egyszerre csodálkozva és tisztelettel nézett rá? Igen, ez lehetett, ez a lovagias hozzáállás, amit egy egyszerű kalapkészítő felé tanúsított, ez zavarta annyira össze.

– Nem, az én hibám, tiszt uram – válaszolta udvariasan. – Nem kellett volna megkérdeznem. Nekem amúgy nem szokásom, hogy csak úgy megszólítsak egy katonát, de nagyon aggódom a barátomért, ezért minden elővigyázatosságot figyelmen kívül hagytam…

A tiszt egy pillanatra a parancsnokság bejárata felé pillantott, ahol a társa még mindig a katonával volt elfoglalva, aztán újra a lányra fordította a figyelmét.

– Ha jól értem – mondta –, egy barátja sorsáról szeretett volna érdeklődni. Nem szeretnék olyasmit ígérni, amit nem áll módomban teljesíteni, de talán mégiscsak a segítségére lehetek. Mondja meg az ismerőse nevét, és megpróbálom kideríteni, mi lesz a sorsa.

Micsoda szerencse! Az előbb még azt hitte, hogy minden hiába, és most egy véletlen folytán mégiscsak közelebb kerülhet a céljához!

– Ez végtelenül nagylelkű lenne öntől, hadnagy úr… Ön hadnagy, ugye…? Ó, ha ezt megtenné nekem, én az idők végezetéig hálás lennék önnek. Moritz Liebermann a neve. Tudja, mi együtt nőttünk fel… Ezért olyan kedves nekem, mintha a bátyám lenne. Igen, néha elég ostoba ötletei támadnak, de a szíve mélyén jó és együttérző ember. De mindenekelőtt az édesanyja, Therese miatt, aki borzasztóan aggódik a fiáért…

A férfi mosolyogva hallgatta a lány szűnni nem akaró szóáradatát, miközben egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

– És mondja, hogy keveredett a felkelők közé? – tudakolta.

Elise ezt sajnos nem tudta megmondani, de nem volt szokása kertelni.

– Hát, ahogy az már lenni szokott, hadnagy úr. Az ember átsétál a téren, és meglát egy csomó bámészkodót egy üzlet előtt gyülekezni, kíváncsi lesz, és tudni akarja, mi ez az egész. Aztán máris megtörténik a baj, belekeveredik, és onnantól kezdve képtelenség sértetlenül megúszni.

A férfi mosolyába ekkor jókedvű hitetlenkedés vegyült. Nem úgy festett, mint akit teljes mértékben meggyőzött a lány magyarázata, de inkább hallgatott. Ehelyett valami egészen mást mondott, ami ismét zavarba hozta a lányt.

– Kérem, bocsásson meg, még be sem mutatkoztam. Johann Georg von Haynau, a választófejedelem személyi testőrségének nehézlovasa.

A tiszt még a csákóját is levette, hogy a mellkasa elé szorítsa, miközben finoman meghajolt. Pont úgy, mintha egy nemesi származású hölgynek mutatkozna be.

– Elise Rosen – felelte a lány tisztelettudóan. – Az anyámnak van egy kalapszalonja a Marktgassén.

A férfi most talán csalódott, mert azt hitte, hogy egy magasrangú hölggyel van dolga? Ha így is volt, nem adta jelét.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Rosen kisasszony – mondta. – Hallottam az édesanyja divatszalonjáról, nagyon jó hírnévnek örvend Kasselben. Akkor hát feltételezem, ön is ezt a szakmát űzi.

– Igen, így van. Már kis koromban beletanultam, és ha minden úgy megy, ahogy anyám szeretné, egy nap majd én viszem tovább a divatszalont.

– És ha nem úgy lesz, ahogy az édesanyja, hanem ahogy ön szeretné, Rosen kisasszony? – kérdezte mosolyogva.

– Hogy én?

A férfinak, úgy tűnt, tetszik, hogy ismét sikerült zavarba hoznia, és sietett megmagyarázni a kérdését.

– Csak arra gondoltam, hogy egy ilyen csinos fiatal hölgy, mint maga, bizonyára arról ábrándozik, hogy egy nap majd férjhez megy. Nem így van?

Természetesen ez arra vonatkozott, hogy a kalapkészítő szakmát többnyire egyedülálló nők gyakorolták. Méghozzá azért, mert férjes asszony nem vezethetett saját vállalkozást.

– Ezen még nem igazán törtem a fejem, hadnagy úr – felelte Elise kacéran. – De ha egyszer „az igazi” keresztezné az utamat, bizonyára elgondolkodnék rajta.

Láthatóan mindketten élvezték ezt a könnyed kis tréfálkozást, amit vélhetően még jó darabig örömmel folytattak volna, ha Johann von Haynau szőke hajú társa nem zavarja meg őket.

– Micsoda izgalmas társalgás! – szólt közbe. – De kérem, legyen nagyon óvatos, kisasszony! A társamat a testőrség legnagyobb nőcsábászaként és szívtiprójaként emlegetik.

– Ebben nem kételkedem – felelte Elise vidáman, miközben Johann von Haynau dühös pillantásokat vetett a társára.

– Egy szavát se higgye el, kérem! – kiáltotta tettetett dühvel, társa vállát barátságosan megveregetve. – A barátom, von Amstetten most is gúnyt űz belőlem.

Elise hallotta, ahogy felet üt a templomóra, és ekkor eszébe jutott, hogy ő tulajdonképpen egy fontos megbízatás miatt indult útnak.

– Uraim, tiszt urak! – szólt egy incselkedő meghajlással. – Nekem sajnos mennem kell, köszönöm az irántam tanúsított kedvességüket és a kellemes beszélgetést. További szép napot kívánok az uraknak!

– Minden jót önnek is, Rosen kisasszony! – felelte Johann von Haynau, miközben arcáról tisztán leolvasható volt az őszinte sajnálat amiatt, hogy a beszélgetésük véget ért. – A kérését észben tartom, szavamat adom!

– Szívből köszönöm – felelte Elise immár komoly hangon.

Majd elsietett, és átszaladt a téren a Carlstraße felé vezető kereszteződésig, ahol von Schönhoff asszony már vagy fél órája várta.

Micsoda szoknyavadász, gondolta útközben. A barátjának minden bizonnyal igaza volt. Bár egyáltalán nem tűnt olyannak, mint a többiek, udvarias volt, és tisztelettudó, aki emellett ért a nők nyelvén, és képes mindenkit elbűvölni. És aki valószínűleg nem vágyik többre, csak egy kis kalandra. Te nem vagy nemes hölgy, Elise. Csak egy kis kalapkészítő. És pontosan ezért kell őt kiverned a fejedből.

A 23-as szám alatt álló ház egy impozáns fehér épület volt, azoknak a többemeletes házaknak az egyike, amelyekben egytől egyig valamilyen nemesi család élt. A vörös kőből épült tornácot négy hatalmas oszlop támasztotta alá, az ajtókopogtató egy rézgyűrűből állt, melyet fényesre csiszolt oroszlánfej díszített.

Elise kopogtatására egy ősz hajú, sötét egyenruhába öltözött inas nyitott ajtót. Kissé görnyedten járt, amit minden bizonnyal előrehaladott kora eredményezett, és elutasítóan mustrálta a lányt, mintha csak egy bosszantó koldus volna.

– Maga lenne a kalapkészítő? – kérdezte lekezelően.

– Igen, az vagyok. A Rosen Divatszalonból jöttem. Von Schönhoff asszony kérésére.

– Tíz órára – mondta a férfi, a zsebóráját elővéve, egy újabb szigorú pillantást vetve Elisére. – Most pedig mindjárt tizenegy. Ezenkívül von Schönhoff asszony ma nem érzi jól magát. Kérem, jöjjön máskor, kisasszony!

Azzal a férfi fogta és becsapta a lány orra előtt az ajtót.

3. fejezet

– Nem érzi jól magát? – kérdezte hitetlenkedve az anyja, amikor Elise dél körül visszatért a divatszalonba. – Az meg hogy lehet? Alig egy napja, hogy ideküldte a cselédet, hogy egy kalapkészítőt rendeljen magának.

Elise megvonta a vállát, hiszen ő sem tudta. Azt, mondjuk, nem említette, hogy csaknem egy teljes órát késett. Miért idegesítené fel feleslegesen az anyját?

– Talán fájt a feje? Vagy megártott neki a reggeli?

Charlotte Rosen csak megrázta a fejét, amiért ennyire kiszámíthatatlanok ezek az uraságok, majd így szólt:

– Holnap ismét elmégy hozzá, Elise. Egy ilyen jó vevőt semmiképp sem szalaszthatunk el.

Ebéd után aztán az anyja megtöltött egy kartondobozt különféle loknik egész gyűjteményével, amiket egy idősebb vevőnek szándékozott eladni a már elkészült, különös főkötőhöz mellékelve. Ezt úgy kell elképzelni, mint színes selyemből készült loknikat, amiket egy szalaggal lehetett hajként a fejre rögzíteni, hogy a főkötő alól kilóghassanak. Nem kis bosszúságot okozva ezzel a fodrásznak, belekontárkodva a munkájába, aki már többször panaszkodott, hogy ezeket a loknikat tulajdonképpen csak az ő céhének volna szabad árulnia, Charlotte Rosen azonban fittyet hányt minderre. Mivel a kalapkészítők a nemükből kifolyólag nem alakíthattak saját céhet, nem is vonatkoztak rájuk a szigorú céhszabályok, és szabadon kínálhattak bármit, amit csak a kuncsaftok kívántak.

Mielőtt Charlotte Rosen elhagyta volna a divatszalont, mint mindig, most is pontos utasításokkal látta el az ott dolgozókat.

– Babette, te megvarrod a kalapot von Hof udvari tanácsosnénak, Therese, holnapra mindenképp el kell készülnie von Eschen kisasszony erszényének. Elise, te kiszabod von Meisenburg asszony kosarához az anyagot. Tudod, mennyire szereti a cicomát, úgyhogy ne fukarkodj a csipkével és az anyaggal, és találj ki néhány szép díszítőelemet!

Amint elment, csend telepedett a divatszalonra. Csak az öreg Anna jött ki a konyhából, hogy a sarokban lévő karosszékben szundikáljon egyet. Babette mogorván öltögette az előtte lévő anyagot, hogy a kócsagtollakat a vastag filchez rögzítse, Therese – mivel Moritz még mindig nem jött vissza – lehangoltan ült a helyén, és apró gyöngyöket varrt fel. Elise, aki mindig vidám hangulatban látott munkához, aznap szintén a gondolataiba merült, és nem szólt egy szót sem. Johann Georg von Haynau. Tiszt és nemes úr. Egy szoknyavadász. Ah, legszívesebben azon nyomban száműzte volna a gondolataiból. Ám ahogy kiterítette az anyagot, és méretet vett, továbbra is csak azok a mélykék szemek jártak a fejében. A férfinak egy kis hetyke bajusza is volt, mint minden katonának és tisztnek. Jól állt neki, fiatal kora ellenére már-már férfiasnak tűnt… Mit is mondott neki? „Egy ilyen csinos fiatal hölgy, mint maga, bizonyára arról ábrándozik, hogy egy nap majd férjhez megy.” Vajon miből gondolta? És miért kérdezett tőle ilyeneket? Á, bizonyára csak zavarba akarta hozni, ahogy azt a nemes urak olyan előszeretettel szokták tenni. És mégis… „A kérését észben tartom.” Ez olyan vigasztalóan hangzott! Mint amikor valakiben valóban meg lehet bízni. Vajon tényleg tud valamit tenni szegény Moritzért? Valószínűleg nem. De legalább megpróbálja, és ez az, ami számít. Milyen kedves férfi! És minden bizonnyal egy bátor lovas katona. Vajon egyszer láthatja lóháton is? Ó, az lenne csak…

– Ó, ne! – rángatta ki Babette az álmodozásból. – Elkezdett esni. Charlotte asszony jó lesz, ha valami fedél után néz.

S valóban, most már Elise is észrevette, hogy a helyiségre sötétség borult. Therese, aki a félhomályban képtelen volt megkülönböztetni az apró gyöngyök színét, egy nagy sóhaj közepette felállt, hogy meggyújtsa az olajlámpást. Elise eddig mélyen hallgatott von Haynau hadnagy ígéretéről, részben, mert nem akart a nőben hamis reményeket kelteni. Ám mindenekelőtt azért, mert ezzel máris az anyja fülébe jutott volna, hogy már megint nem egyenesen a címre ment, hanem útközben megállt beszélgetni egy katonával és egy tiszttel.

Elise anyja ázottan és rosszkedvűen tért vissza a megrendelőtől. Egyetlen selyemloknit sem sikerült eladnia, cserébe kapott egy régi főkötőt, hogy „kicsinosítsa”. De legalább új hírekkel szolgált, melyek Kasselben már mindenütt szárnyra kaptak.

– A polgárőrség hatalmas elismerésben részesült, amiért sikerült sarokba szorítani a felbőszült tömeget. Micsoda időket élünk! Hogy Kassel polgárainak fegyverrel a kezükben és egyenruhában kelljen biztosítani a békét és a rendet a városban! Tehát idáig jutottunk. A rendőrség és a választófejedelem katonái már nem is elegendőek, nekünk, polgároknak kell megvédenünk saját magunkat.

Ezenkívül az a hír járta, hogy a választófejedelem máris úton van vissza Kasselbe, és néhány napon belül meg is érkezhet.

– Legfőbb ideje lenne – állapította meg Therese, remélve, hogy a jóságos választófejedelem úr majd szabadlábra engedi azokat a szerencsétlen fickókat, akiket őrizetbe vettek.

Babette kevésbé volt optimista, csak annyit jegyzett meg:

– Ha Reichenbachot is magával hozza, a polgárőrség máris újra felsorakozhat. Mert akkor lesz csak haddelhadd. Nem egy embert ismerek, akik szentül elhatározták, hogy nem tűrik tovább azt a nőszemélyt Kasselben.

– Felkelések. Zendülések. Lázadások – szitkozódott Charlotte Rosen magából kikelve. – Micsoda időket élünk! Régen ünnepeket ültek az udvarban, télen egyik álarcosbál követte a másikat. A polgárok és a nemes uraságok jelmezeket és maszkokat rendeltek tőlünk…

– Egy bizonyos Chevalier du Croix Blanc pedig templomos lovagnak öltözve osont át a Marktgassén – tette hozzá Babette száraz hangnemben.

Charlotte Rosen dühösen bámult rá, majd szó nélkül kiment a konyhába, hogy tüzet szítson, és feltegye a kávét főni.

– Ez a Chevalier volt az apám, nem igaz? – kérdezte Elise halkan.

– Ha anyád azt mondta, akkor biztosan így van – felelte Babette mogorván, közelebb húzva a lámpást, hogy elvégezze az utolsó öltéseket a kalapon.

Ahogy mindig. Amint az apja szóba került, az anyja azonnal visszahúzódott a csigaházába, és hallgatott, de a nagyanyja és a két varrónő is ugyanilyen szótlan lett. Az sem segített, ha kíváncsi kérdésekkel bombázta őket, akkor meg amiatt lett dühös az anyja. Elise gyakran elképzelte, hogy az apja nemesi származású. Chevalier du Croix Blanc, ami annyit tett: a Fehér Kereszt lovagja. Tehát egy lovag? Á, nem, az nem lehet. Mindenütt álarcosbálokat tartottak, amikor az anyja megismerkedett vele, vagyis az is lehet, hogy csak beöltözött templomoslovagnak, és egy képzeletbeli nevet választott magának.

Moritz aznap este sem tért vissza. A Rosen Divatszalon asszonyai a konyhában gyűltek össze a meleg tűzhely mellett, miközben odakint eső zúdult a városra, az ereszcsatornákról a vízgyűjtő tartályokba csorogva. Az persze jó volt, amikor a tartályok színültig teltek, mert akkor egy darabig volt elég esővíz, amit felhasználhattak a mindennapokban, és csak ivóvízért kellett a kútra járni. Charlotte úgy döntött, hogy amíg Moritz visszatérésére várnak, a hangulatot egy üveg borral dobja fel, melynek tartalmát öt pohárra osztotta, Anna pedig kis panírozott almakarikákat sütött hozzá. Hogy a hangulat még oldottabb legyen, a konyhaszekrényből elővették a Libajátékot, és szétosztották a figurákat és a kockákat. Így most mindannyian kipirult arccal hajoltak a tábla fölé, és igyekeztek a kis falibájukat minél gyorsabban és épségben eljuttatni a libalegelőre. Útközben persze mindenféle veszélyes kalandok leselkedtek arra a szegény libára.

– A híd! – éljenzett Elise. – Akkor átugorhatok a tizenkettes mezőre!

Charlotte ellenben a kútban kötött ki, ahol addig kellett várakoznia, míg egy másik játékos ki nem mentette. Babette már csaknem célba ért, amikor egy „menedék” mezőn landolt, és most azon bosszankodott, hogy egy egész körön át kimarad, közben az öreg Anna, ha jókat dob a kockával, akár meg is előzheti.

– Labirintus – nevetett Charlotte. – Vissza kell menned a harmincasra.

– Börtön – nyögte Therese. – Háromszor kimaradok. Az én gúnáromnak annyi.

Ebben a pillanatban hangos kopogás hallatszott az udvarra vezető hátsó ajtón, mire a nők ijedten rezzentek össze.

– Én vagyok az – nyögte egy hang –, nyissátok ki! Csöpögök, mint egy bőrig ázott kutya.

Therese akkora elánnal ugrott fel a székéről, hogy feldöntötte a táblát.

– Moritz! Az én Moritzom!

Sietve eltolta a reteszt, és az udvarban ácsorgó, ázott alak nyakába ugrott.

– Fiam! Hát itt vagy! Teljesen átáztál. Gyere be, hadd nézzelek! Istenem, mennyire örülök!

A fiú szótlanul állt előttük, szakadtan és csuromvizesen. Haja a homlokára tapadt, a cipőjéből is víz folyt, és a szokásos tettre kész, vidám tekintet teljesen eltűnt az arcáról.

– Gyerünk, nyomás fel a szobába! – szólt rájuk Charlotte. – Vegyél valami száraz ruhát, még a végén teljesen eláztatod itt a konyhát.

Mire a fiú visszajött, Therese már előkészítette neki a finom vacsorát. Moritz némán leereszkedett egy székre, bizonytalanul Elisére sandított, hogy kiderítse, mi az, amiről a lány beszámolt itthon, de amikor az megnyugtatóan mosolygott vissza rá, az étel felé fordult.

– Na, kitomboltad magad? – kérdezte Babette gúnyosan.

Ám Therese anyai szíve nem engedte, hogy bárki is szemrehányásokat tegyen a fiának.

– Hagyd békén – korholta –, nem látod, milyen betegnek és sápadtnak látszik? Csaknem éhen halt szegény. Mutasd a homlokodat, fiú! Szerintem neked lázad van.

– Hagyd csak, anyám!

Moritz kitért anyja keze elől, pedig az asszony már épp meg akarta vizsgálni a homlokát, majd az utolsó falat májkrémes kenyeret is a szájába dugta, és kijelentette, hogy ő megy aludni. Még gyorsan felkapott két almát a kosárból, jó éjszakát kívánt a jelenlévőknek, és felment a lépcsőn a szobájába.

– Mostantól biztosan egész más ember lesz – sóhajtott fel Therese boldogan.

– Reméljük, a szavad Istennél is meghallgatásra talál – válaszolta az öreg Anna. – A vizesvödröket mindenesetre nem hozta magával.

Másnap reggel Elise pontban tízkor, amint a harang megszólalt, ott állt a carlstraßei ház ajtaja előtt, az oroszlánnal díszített kopogtatóval a kezében. Kétszer is kellett zörgetnie, mire végre kinyílt az ajtó, és ismét az ősz hajú inas szenvtelen tekintetébe nézhetett.

– Mára nem rendeltünk kalapkészítőt, kisasszony.

– Nem, mára nem, de tegnap igen – felelte, egy megnyerően kedves mosollyal ajándékozva meg a zsémbelődőt. – Ezért gondoltam, ma ismét eljövök, hogy megkérdezzem…

Ekkor egy odabentről érkező női hang szakította félbe őket:

– Csak nem a kalaposnő, akit tegnapra vártam? Kísérd be, Baptiste!

– Igenis, nagyságos asszonyom.

Milyen különös, gondolta Elise, követve az inast a lépcsőn, a komor csarnokon át egy előszobába, ahol a látogatókat várakoztatták, míg az uraság számára nem nyílt alkalmas időpont, hogy fogadja őket. A termet sötét színű, régimódi bútorokkal rendezték be, az ablakokat nehéz függönyök keretezték, az egykor szebb napokat élt drága tapétát Elise fakónak és elnyűttnek látta. Az inas épphogy becsukta maga mögött az ajtót, amikor egy fiatal szobalány tárta ki az uraság szalonjának kétszárnyú ajtaját, hogy szólítsa Elisét.

Von Schönhoff asszony már hatvan felett járhatott. Ruházata éppolyan régimódi volt, akárcsak a szalon berendezése. Elise ekkor a császár, Napóleon és első felesége, Joséphine két bekeretezett porcelánsziluettjét pillantotta meg a dívány fölött, a falon. Mintha von Schönhoff ezredes és felesége még mindig vágyakozva tekintenének vissza azokra az időkre, amikor Kasselben még Jérôme király uralkodott.

– Rosen kisasszony? – szólította meg von Schönhoff asszony. – De hát hogyhogy csak ma jött el? Talán nem mondtam érthetően Marie-nak, hogy a Rosen Divatszalonból kéretek kalapkészítőt?

Elisének csakhamar leesett, hogy a Schönhoff-házban valamiért nem igazán volt egyetértés a kalapkészítő látogatásával kapcsolatban. Vagyis vigyáznia kellett, nehogy bárkit is megbántson.

– Kérem, bocsásson meg, nagyságos asszonyom – felelte bűnbánó tekintettel –, de sajnálatos módon előző nap feltartottak, ezért túl későn érkeztem. Ma viszont örömmel állok a rendelkezésére, ameddig csak kívánja.

Az utolsó mondatot egy mosollyal koronázta meg, mire a nemes hölgy arca valóban felderült. Úgy tűnt, tetszik neki ez a vidám hozzáállás.

– Nem magamnak kérettem ide, Rosen kisasszony – mondta barátságos hangon. – A lányom az, akinek szüksége lenne egy ügyes kalapkészítőre.

Elisének ekkor elmondták, amit már eddig is sejtett: a nemes uraságok meghívást kaptak egy estélyre, ahová a lányuk is elkíséri majd őket. A kalapkészítőnek jutott a feladat, hogy e jeles alkalomra szalonképessé varázsolja az ifjú hölgyet.

– Sajnos Sybilla lányomnak nem sok kedve telik a puccos és szép ruhákban. Persze egy fiatal hölgynek nem is illik túlságosan hiúnak lennie, de fontos, hogy rangjának megfelelően öltözködjék, és ne rejtse véka alá nőies bájait sem.

– Értem, mire gondol, nagyságos asszonyom – biztosította efelől Elise merészen. – Ahogy a mondás tartja: az igazi szépség belülről fakad. Az én feladatom csak az, hogy kihozzam az ön drága kisasszonykájában megbúvó szépséget, hogy az egész világ láthassa.

Von Schönhoff asszony a homlokát ráncolta, és kissé megütközve nézett a fiatal kalapkészítőre, akinek a szájából ilyen okos dolgok hangzottak el, majd szórakozottan elmosolyodott.

– Igen, nagyon szépen fogalmazott, kisasszony. Látom, máris megtaláltam a megfelelő személyt a feladatra. Marie majd odakíséri a lányomhoz.

Marie, ahogy azt meghagyták neki, valóban az ajtó mögött állva várakozott, és most az úrnője kérésére odasietett, hogy teljesítse a kérést. Egy újabb lépcsőn kellett felmenni, míg egy hosszú, gyéren megvilágított folyosón át egy sötét, faragott ajtóhoz nem értek, melyen bekopogott a lány.

– Nagyságos kisasszony, a kalapkészítő van itt.

Válaszként csupán egy vékony hangocska érkezett, valamint egy lemondó sóhaj.

– Köszönöm, Marie. Mondd meg neki, hogy jöjjön be!

Sybilla von Schönhoff egy karosszékben ült, gyapjú vállkendőbe bugyolálva, mellette az asztalon egy olajlámpa állt, körülötte számos vastag kötet sorakozott. Amikor Elise belépett, a kisasszony félretette a könyvet, amit épp olvasott, és komoly arckifejezéssel nézett a bejelentett kalapkészítőre.

– Rosen kisasszony, ha nem tévedek. Kérem, jöjjön közelebb! – mondta kedvesen.

– Köszönöm, nagyságos kisasszony – felelte Elise. – Szép jó reggelt kívánok, és csak remélni tudom, hogy nem tartom fel önt túlságosan az iménti fontos elfoglaltságában.

Elise nem először járt úri házban, de még soha nem látott fiatal hölgyet ilyen szokatlan szobában tartózkodni. A szoba inkább hasonlított egy könyvtárra, mint női szalonra. Az ősrégi szekrényekben bizonyára több száz, üveglapok mögé zárt könyv sorakozhatott, és volt ott egy íróasztal is, melyet feltehetőleg egy úrnak készítettek, valamint több szekrény, amelyet számos kis fiókkal láttak el, melyekben mindenféle természettudományos gyűjteményeket tároltak, és két fotel, melyek ránézésre még a napóleoni háborúk előtti időszakból származhattak. A hatalmas, robusztus asztalon a könyvhalmok mellett papír és íróeszközök sorakoztak – több teleírt oldal csak úgy szétdobálva.

– Ó, ezt nem igazán mondanám fontos elfoglaltságnak, kisasszony – felelte az ifjú úri kisasszony, félretéve a gyapjúsálat és felemelkedve a fotelból. Majd hirtelen megállt, és elcsodálkozott, amikor észrevette, hogy a fiatal kalapkészítő tekintete milyen elbűvölve siklik végig a rengeteg könyvgerincen.

– Ez a néhai bátyám szobája – magyarázta. – Gyakran üldögélek itt, mindig is osztoztam a tudományok és az irodalom iránti szenvedélyén.

– Értem – felelte Elise csodálkozva. – Hihetetlenül jó lehet az egész napot olvasással tölteni.

Sybilla von Schönhoffot kissé megmosolyogtatta fiatal látogatója vágyakozó, mégis naiv kijelentése.

– Nos, biztosíthatom, hogy nagyon fárasztó tud lenni – mondta az ablakhoz lépve, hogy széthúzza a hosszú függönyt, aminek eredményeképp a napfény egy hosszú csíkja szűrődött be a félhomályos szobába, aranylóan csillogó szalagként terülve el a padlót borító deszkalapokon.

– Ó, igen – mondta Elise. – Az olvasás tud fárasztó is lenni. Magam is így vagyok ezzel, amikor a könyvtárban a kezembe akad egy könyv, ami annyira magával ragad, hogy le sem lehet tenni. A Rinaldo Rinaldinire két éjszakám is ráment, és reggelre olyan álmos voltam, hogy csaknem elaludtam munka közben. Ó, milyen mérges volt az anyám!

Sybilla az ablaknál állt, és egyre növekvő rokonszenvvel szemlélte a fiatal jövevényt.

– Maga olvasta a Rinaldót – mondta mosolyogva. – Nos, szerintem is szívet melengető, izgalmas rablótörténet. Igazán lehetne az édesanyja elnézőbb is önnel szemben.

Elise nagy örömmel fogadta e szavakat. Milyen kedves ez a nagyságos kisasszony! Sőt, annál is több, mintha kissé félénk lenne, ugyanakkor végtelenül szívélyes. Milyen szomorú lehet a háborúban elesett bátyja szobájában egyedül üldögélni és az ő könyveit olvasni! Biztosan nagyon szerette a bátyját.

– Az anyák már csak ilyenek – felelte a vállát vonogatva. – Jót akarnak, de mi nem mindig örülünk ennek. Az én anyám nem akarja, hogy olvassak, az ön édesanyja meg kalapkészítőt kéret ön mellé. Jól gondolom, hogy nem a maga kívánsága volt, hanem az édesanyjáé, hogy ide kellett jönnöm?

A kisasszony láthatóan zavarba jött, de aztán elismerte, hogy Elise bizony jó nyomon jár.

– Nem is tudom, hirtelen mi ütött az anyámba – mondta, és a vidám mosoly eltűnt az arcáról.

– Nem ez az első alkalom, hogy a Schönfeld-kastélyban a választófejedelem felesége vendégül lát minket. A szüleim évek óta jó viszonyban vannak velük, és a bátyám is gyakran látott vendég volt az udvarban. De az eljegyzésem óta anyám azon a véleményen van, hogy csinosabban kellene öltözködnöm, kihangsúlyozni a bájaimat, és úgy általában… elegánsnak, tiszteletet parancsolónak kell tűnnöm.

Sybilla von Schönhoff megfordult, hogy visszaüljön a foteljébe, Elise pedig együttérzően figyelte, hogy az anyja kívánsága mennyire zavarba hozta ezt a félénk fiatal hölgyet. Mert bármennyire is bájos volt Sybilla von Schönhoff, korántsem volt egy sugárzó szépség. Kis növésű volt, és nagyon sovány, arca sápadt és kissé hegyes, az ajka szépen formált, de nem telt. Egyedül hatalmas, galambkék szeme volt szépnek mondható, mely olyan okosnak és mélyérzésűnek tűnt, semmiképp sem hamiskásnak vagy akár kacérnak. Szőke haját egy szörnyen fantáziátlan főkötő alá dugta, amit Elise legszívesebben azonnal levett volna róla, és odaadta volna az egyik szolgálólánynak.

– Nem hinném, hogy olyan nehéz lesz teljesíteni az édesanyja kívánságát – vetette fel magabiztosan. – Együtt egész biztos kifundálunk valamit, nagyságos kisasszonyom. A legjobb tudásom szerint járok el, hogy jó tanácsokkal lássam el, de ehhez szükségem van az ön részéről is egy kis bátorságra és bizalomra. Ha mindketten így teszünk, a végén majd azt mondja: „de hisz ez nem olyan rossz”.

Elise kipirult arccal állt, annyira fellelkesült a rá váró feladattól, de Sybilla von Schönhoffon nem igazán látszott, hogy meggyőzték.

– Nagyon kedves, én mégis attól tartok, csalódást kell okoznom önnek, Rosen kisasszony – sóhajtott –, jól tudom, hogy nem vagyok sem szép, sem vonzó. A külső megjelenés, a szépség, ezek a dolgok sosem voltak fontosak számomra. De megígérem, hogy igyekezni fogok. Tartozom ezzel önnek és a drága anyámnak.

– Csodálatos! – kiáltott fel Elise. – Akkor lássunk is neki azonmód! Ha nem bánja, szeretném megnézni a ruháit, a kalapjait és a főkötőit, a cipőket és mindent, ami ehhez tartozik, hogy aztán elmondhassam, mit javaslok önnek.

– Jó – felelte Sybilla egy lemondó sóhaj kíséretében. – Menjünk át a gardróbszobába!

4. fejezet

Aznap délután Charlotte és a lánya hosszas és kimerítő beszélgetést folytattak a Rosen Divatszalonban.

– Ez egyenesen szörnyű, anyám – nyögte Elise. – Ezek tényleg mindent megtettek, hogy a lehető legrettenetesebb módon öltöztessék azt a szegény kisasszonyt. Szinte csak szürke és barna ruhái vannak, valamint egy estélyi élénkpiros színben, a szoknyát körbe fodrok és csipkék borítják, az ujjai pedig olyan buggyosak, hogy abból az anyagból simán ki lehetne hozni még két ruhát.

Charlotte elborzadva rázta a fejét, és rosszallóan jegyezte meg, hogy a szabónak, aki ilyen rossz tanácsokkal látta el a fiatal hölgyet, alaposan el kellene látni a baját.

– Finom arcbőre van, azt mondod?

– Igen, nagyon világos a bőre, hatalmas, galambkék a szeme, az álla kissé hegyes. Rendkívül karcsú, gyermeki testalkatú. Szelíd és intelligens ember.

– Nem olyan, aki szívesen kelleti magát társaságban? Nem az a kacér fajta? Inkább kicsit vénlányos?

– Félénk, de rendkívül melegszívű, és a maga csendes módján nagyon is megnyerő tud lenni. Az anyja viszont azt szeretné, hogy csináljunk belőle tetszetős és csinos nőt.

Charlotte Rosen bólintott. Úgy tűnt, ez a megrendelés még annál is nagyobb és ígéretesebb, mint amire számított. Itt nem csupán egy kalapról és egy csipkegallérról volt szó, a kisasszonynak alapvető divattanácsokra volt szüksége, és ha Elise okosan csinálja – amiben az anyja egy percig sem kételkedett –, akkor hosszú távra hűséges és bőkezű vevőjük lehet.

– Szerintem először is szüksége lenne egy-két új ruhára – javasolta Elise. – Egyszerű szabásúakra, nem túl terebélyes ujjakkal, keskeny derékkal, legfeljebb egy kis fodorral a szoknya szegélyén…

– Pontosan ezt akartam én is mondani, Elise. A színe pedig legyen sötétkék, smaragdzöld, esetleg halványrozé!

– Így van, anyám. Egy kis kalap, finom rózsaszín béléssel, igazán kiemelné az arca színét.

Anya és lánya ugyanolyan lelkesedéssel láttak munkához: Charlotte a sokévnyi tapasztalatával járult hozzá a ruha tervezéséhez, Elise pedig szokatlan ötletekkel állt elő. Theresét bízták meg, hogy selyemszövetből varrjon rózsaszín virágokat, amiket az új főkötőre szántak. Egyedül Babette, aki szerette kötni az ebet a karóhoz, vélte úgy, hogy nem túl szerencsés ennyi energiát ölni a munkába, míg a kisasszony konkrét megrendeléssel nem áll elő.

– Holnap ismét elmegyek, mutatok neki néhány főkötőt, és elmesélem, mire jutottunk – felelte bizakodóan Elise. – Egész biztosan tetszeni fognak neki.

Charlotte is ugyanezen a véleményen volt, és közölte, hogy ebéd után ellátogat a Königsplatzra, ahol anyagokat, szalagokat és csipkéket akar beszerezni, Moritz pedig elkíséri, hogy visszafelé cipelje a táskát.

– De hát beteg, Rosen asszony – kelt védelmére Therese döbbenten. – Köhög, és folyik az orra. Ilyen időben nem volna szabad a városban csavarognia, a meleg konyhában a helye.

– Miért nem tekered be a fiacskádat rögtön puha vattába, és kötsz masnit a nyakába? – mérgelődött Babette a szemét forgatva. – Csak és kizárólag az a mihaszna tehet róla, hogy így megbetegedett.

Moritz egész délelőtt igyekezett példásan viselkedni. Felmosta a lépcsőt, hogy segítsen az öreg Annának, elmosogatta a bögréket és a tányérokat, felhozta a krumplit a pincéből, és meg is hámozta, káposztát szelt, répát pucolt. Most azonban szipogva és köhögve a konyhai tűzhely mellé kuporodott, és meglehetősen siralmasan festett.

– Hát jó – felelte Charlotte egy bosszús sóhaj kíséretében. – Akkor egyedül megyek. Még a végén azt találná hinni a posztókereskedő, hogy valami tüdővészt hurcolunk a boltjába.

A délután csendesen telt a Rosen Divatszalonban. Babette és Therese az ablaknál ültek, selyemvirágokat varrtak, és fojtott hangon beszélgettek, amíg az öreg Anna ebéd után a karosszékben szundikált. Elise egy tollal és papírral a kezében a konyhába vonult vissza, hogy felvázolja elképzeléseit von Schönhoff kisasszony új ruhatárát illetően. Sosem tanult rajzolni, mégis meglepően ügyesen képes volt pár vonással bármit papírra vetni, akár egy-egy kalapot vagy egy ruhát. Mindig kitalált valami hozzáillő szép mondást is, amit a kép alá írt.

Moritz főzött magának egy bögre kamillateát, és lassan kortyolgatta a forró főzetet.

– Ez most tényleg nem volt vicc – mondta a lelkesen munkája fölé hajoló Elisének. – Egyszer csak ránk vetették magukat, és csak úgy találomra kiragadtak pár embert. Elkaptak egy péklegényt, aki épp a boltot próbálta védelmezni, miközben két fickó jó erősen szájon vágta. Biztos kikérte magának, miért akarják elvezetni.

Itt egy kis szünetet tartott, mert köhögnie kellett, majd óvatosan belekortyolt a forró teába, és figyelte, ahogy Elise rajza készül.

– A kisasszony, akinek ezt a rajzot csinálod, jó gazdag? – tudakolta.

Elise két kis levelet biggyesztett a kalapon lévő virágok mellé, majd ránézett a fiúra.

– A szülei egészen biztosan. Ő azonban kevéssel is beéri, csak a könyveit szereti.

Moritz egy grimaszt vágott. A könyveket olvasó nőkről mindig is megvolt a véleménye.

– Miért nem ment még férjhez? Talán csúnya?

– Nem csúnya, csak nem szeret puccosan öltözködni. De mintha említette volna, hogy eljegyezték.

– Vagy úgy!

Elise egy pillanatra abbahagyta a rajzolást, annyira kellett nevetnie.

– Csak nem arról álmodozol, hogy egy gazdag lányt veszel feleségül, Moritz? – kérdezte Elise. – Attól tartok, abból nem lesz semmi.

– Ugyan! – kérte ki magának a fiú egy zsebkendő után kutatva, hogy belefújja az orrát. – A házasság nem nekem való. Főleg nem egy olyan kisasszonnyal, aki mindig csak a könyveket bújja. Ha egyszer gazdag leszek, csakis olyat veszek el, mint te, Lieschen.

Elise egy gyors mozdulattal kisimított a fiú homlokából egy rakoncátlan tincset, és kicsit összeborzolta a haját.

– Ne mondd nekem mindig, hogy Lieschen! – feddte meg a lány. – Pláne ne akkor, amikor vevők vannak a divatszalonban! Különben még ki tudja, mit gondolnak az emberek rólunk?

– Miért, mi lenne abban olyan rossz? – kérdezte a fiú vigyorogva.

– Minden. Egyszerűen szokj le róla, és kész!

A fiú innentől kezdve mogorva hallgatásba süllyedt, és undorodó grimasszal itta meg a kamillateát. Tényleg rosszul érezhette magát, különben biztosan nem itta volna meg magától azt a főzetet.

– Na és hogy képzeled, hogy egyszer gazdag leszel? – kérdezte a lány, miközben finom mozdulatokkal egy nagy kócsagtollat rajzolt a papírra.

Moritz elgondolkodva az asztalra tette a bögrét, és egy pillanatra elhallgatott, majd titokzatos arckifejezéssel közelebb hajolt a lányhoz.

– Összebarátkoztam valakivel. Azt mondta, szívesen bevenne az üzletébe. Ez egy olyan dolog, amivel az ember egy halom ezüstöt kereshet.

A lány aggódva emelte fel a fejét. Moritz az anyja kérésére már kétszer is beállt valahova tanoncnak, de néhány hét után otthagyta. A szorgalmas munka, az engedelmesség és a mértékletesség közül egyik sem volt az erőssége. Azóta a divatszalonban segédkezett, és folyton arról álmodozott, hogy egyszer gazdag lesz. De nem kemény munkával, hanem egészen más módon.

– Szóval összebarátkoztál valakivel? A börtönben? – kérdezte a lány gyanakodva.

– Eltaláltad – bólintott a fiú, gyorsan a szája elé téve az ujját. – De egy szót se anyámnak, Lieschen! És senki másnak sem! Ezt csak neked mondom.

– Ne aggódj, hallgatok. De ha tényleg a börtönben akadtál össze vele, az csakis valami csaló gazfickó lehet. Te csak légy óvatos, Moritz!

– Ugyan már! – felelte a fiú védekezőn. – De hisz mondtam, hogy találomra vették őrizetbe az embereket. Francis rendes fickó, teljesen ártatlanul keveredett a felkelésbe, akárcsak én.

– Teljesen ártatlanul? Csak úgy véletlenül besétáltál a pékségbe, ahol már javában folyt a verekedés? Miért nem tudtál továbbmenni a dolgodra?

A fiú megvonta a vállát, és úgy tett, mintha ennek a kérdésnek az égvilágon semmi értelme nem lenne.

– Az volt a dolgom, hogy kenyeret vegyek, a nagyanyád mondta, hogy menjek.

– Na ne nevettess! Ott ugyan már nem volt eladó kenyér egy sem, azt már egytől egyig kihajigálták az utcára. Valld csak be: egyszerűen kedved támadt egy kis verekedéshez.

– Nem, ez egyáltalán nem így volt – bizonygatta a fiú. – Én csak a péknek akartam segíteni elrendezni ezt a vitát.

Elise kezdte feladni. Moritz akármilyen nagy ostobaságot csinált, mindig talált valami kifogást.

– És miféle üzlet ez, amibe az új barátod be akar venni? – kérdezte ehelyett.

A fiú egy pillanatnyi tétovázás után végül bevallotta, hogy azt még nem nagyon tudja.

– A napokban találkozunk, akkor majd biztos részletesen elmagyaráz mindent – válaszolta. – De ő semmiképp sem csaló, hidd el! Nagyon is rendes fickó. Még a kabátját is kölcsönadta, mert aznap éjszaka nagyon hideg volt ott a börtönben, és a csupasz kőpadlón kellett feküdnünk.

– Ó, Jézusom! – szólt a lány, együttérzően megsimogatva a fiú vállát. – És végül hogyhogy elengedtek?

– Kihallgattak minket, és azok, akik teljesen ártatlannak bizonyultak, szabadon távozhattak. Természetesen én is köztük voltam.

– Vagy úgy… – felelte Elise egy kissé csalódottan. – Már azt hittem…

– Mit hittél? – érdeklődött a fiú.

– Á, semmi… De most már hagyjál, Moritz, hadd rajzoljak nyugodtan!

– Jól van, rendben – morogta a fiú. – Akkor megyek, és lefekszem.

A fiú felment a padlásszobába, Elise pedig ismét belevetette magát a munkába. A feje csak úgy zsongott az újabb és újabb csodálatos ötletektől, nem is tudta, melyiket rajzolja le először, és lássa el egy-egy szépen csengő mondattal, miközben újra és újra csak az úri kisasszonyra gondolt. Jól látta, hogy Sybilla von Schönhoff egy kissé rámosolygott, amikor olyan lelkesen beszélt Rinaldo Rinaldiniről? Az biztos, hogy a kisasszony soha nem olvasott ilyen „rablómeséket”, ő másfajta könyveket forgatott. Komoly műveket történelemről, filozófiáról, természettudományokról, távoli országokba tett utazásokról. Talán még verseket is. Vajon az ilyen könyveket nagyon fárasztó lehet olvasni? Elise maga is szívesen belelapozott volna egy ilyen kötetbe.

Ekkor nyílt a divatszalon ajtaja, és Anna nagymama lépett be a konyhába. Nem tűnt jókedvűnek, úgy látszik, túl rövidnek bizonyult a délutáni szunyókálása.

– Már aludni sem hagyják az öregasszonyt ezek a lepcses szájúak – morgott, miközben elővett egy nagy tálat a konyhaszekrényből. – Úgy locsognak-fecsegnek, akár a tyúkólban. Egy szemhunyásnyit sem aludtam. Vedd le azt a papírt a konyhaasztalról, Elise! Össze akarom keverni a lepényhez való tésztát.

Elise nagyot sóhajtott. Hogy nem lehet soha nyugodtan dolgozni ebben a házban!

– Egy pillanat, nagymama. Ezeket a rajzokat holnapra be kell fejeznem.

– Az egyik folyton locsog, a másik folyton irkafirkál. Charlotte pedig állandóan a városban kószál. De hol van Moritz? Jó lenne, ha megkeresné azt a két vizesvödröt, ami eltűnt.

– Felment aludni. Nem érezte jól magát.

– Hát ez egyre jobb! – morogta a nagyanyja. – Egy csepp vizünk se maradt, most miből főzzek kávét?

– Amint anya visszajön, lemegyek a kúthoz, nagymama.

Az idős asszony bosszúsan elcsörtetett, hogy kihozzon egy kosár tojást a kamrából, és nekiállt felverni. Majd hozzáadta a lisztet és a sót, és nagy elánnal keverte, úgy, hogy Elisének gyorsan félre kellett húznia a lapokat, ha nem akarta, hogy tésztásak legyenek. Lemondóan átpakolta őket a konyhaasztal túlsó végébe, és ceruzát ragadott, hogy befejezzen egy rajzot.

– Elise kisasszony? – hallatszott egy kiáltás a divatszalonból. – Von Hof udvari tanácsosné van itt, hogy elvigye a kalapját.

Csoda, hogy ilyen sokáig nyugalom volt a divatszalonban, de most egy időre kénytelen volt otthagyni a tollat és a papírt, hogy az elkészült kalapot ennek az igencsak kényes és válogatós vevőnek átadja, és végighallgassa, mit gondol róla.

Úgy tűnt, von Hof udvari tanácsosné aznap különösen ráér, mindenféle pletykákat mesélt a barátnőjéről, von Meisenburg asszonyról, akinek a férjét nemrég emelték nemesi rangra.

– Na igen, meglehetősen szerény körülmények közül származik, és képtelen társaságban viselkedni. Képzelje csak el, kisasszony, az ezüst cukroskanállal kevergette a kávéját!