AMTAK E-könyvek

Szabó Dezső

Az elsodort falu

AMTAK Bt, 2022

1

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6028-76-1

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

2

I.

AZ ÖRÖK FALU

1.

Az öregasszony az asztalhoz ült. Nem evett. Maga elé bámult. Nem látott. Alsó ajka meg-megremegett. Nem beszélt. Az öreg úrban már három napja készült a vihar. Tegnapelőtt már kivörösödött a halántéka. Tegnap már egy kortyra itta ki roppant poharát s olyan ajtókat nyitott, hogy látszott, hogy a lelkét szellőzteti vele. Ma már kidobbant meglódult szíve nekisúlyosodott lépteibői s fel- felhorkant, mint egy bántott vadkan. Miért volt dühös az öreg úr? Dühös volt a maga dühéért is, huszonnyolc év lebunkózott reménységéért, a szorongásért, hogy talán fajának végső ideje elött áll. De dühös volt a fájdalomért: szenvedni látni ezt az öregasszonyt, ezt a minden mindennapon átszeretett vén csontot, szótlanul, panasz nélkül, mint egy beteg háziállatot. És mert egész testével lelkével sajnálta, nagy dühös szavak jöttek ki belőle:

— Az Istenedet, hát már megint el akarsz kergetni hazulról? Három napja olyan képet 20 vágsz, mint a fancsali feszület. Hát mit félsz? Tudod, hogy nem eszem meg a drágalátos fiadat. Te nevelted, most teljék benne a kedved.

— Csak hadd legalább, hogy lélegzetet vegyen. És ne bántsd az önérzetét. Tudod, hogy is Böjtbe, egyszer már elkergetted a szavaiddal.

— Hát majd rimánkodni fogok a nagyságos úrfinak. Elkergettem! Én kergettem el! Mert a makacs disznó egyszer egy évig elkóborolt, mert az apja megrótta, hát elkergettem. Majd komplimenteket vágok a kedves fiadnak azért, hogy huszonnyolc évig sárba dobtam a ráköltött pénzt, hogy öreg fejjel szégyenlenem kell, hogy reményeim voltak.

— Valaminek történnie kellett. Mi nem értjük őt, sohasem értettük egészen.

— Hát itt a baj, a fene egye meg a megértését és azt is, aki a modernséget kitalálta. Engem értett mindig az apám, ón is az apámat s az apámat is értette az apja. Mert józanok voltunk, becsületesek s nem ficamodott ki a lelkünk. Értettük egymást, mint ahogy egyik egészséges ember érti a másik egészséges embert. De az úrfi már diákkorában tele volt mindenféle nehézséggel. Persze, neked ez tetszett, neked ez poézis volt, mintha efféle modern nyavalyatörés lett volna Petőfiben, pedig az a poézis. Most megeheted a poézisedet. Akit én nem értek, az vagy beteg, vagy nem becsületes ember, vagy mindakettő. Hogy álljak jót azért, akibe nem tudok belelátni.

— Jancsi mindig szerette a földet Hiszen te is csak gazda vagy tizenöt év óta. Csak az apját követi, ha gazdálkodni fog.

— De én előbb főszolgabíró voltam és húsz évig szolgáltam a megyét! Én előbb dolgoztam, akartam s csak azután pihentem, mert egy Böjthének a gazdálkodás csak pihenés. És te véded őt, mikor a te repülő álmaidat puffantja le olyan embertelenüL Ezért gyömöszöltük belé életünk minden reménységét, tojtattuk, szórtuk a pénzt a tanítására, hagytuk éveken át külföldön kóricálni, hogy az utolsó Böjthe most ráírja a parancsot vén szüleire: haza megyek, paraszt leszek, nincs ambícióm, a földnek fogok élni. Az egész megye röhögni fog s én még rimánkodjam neki, hogy ne fájtassa a kedves kis bábikáját, mellyel megrúgott.

Az öregasszony nem felelt. Nem akart gyújtókat dobálni ebbe a felizzó lélekbe s az öreg lelkének fájt legjobban a kérdés: mi lelte ezt a szelíd, mesehallgatószem nagy gyermeket, hogy a hosszú éveken át teleírt táblát egyszerre egy felrázott mozdulattal tisztára törölte? Micsoda fájdalom 3

vagy ijedtség rántotta vissza a megtárt kapunál ezt a gigásznak szabott hatalmas fiút, aki arra látszott teremni, hogy mindent elbírjon és semmitől se rettenjen vissza?

A két öreg fájó szorongással tipegte körül ezt az olvashatatlan lelket. Ez a kínzó érzés nem most kezdődött. Böjtléék már Atilla korában nőttek a Székelyföldből, de miszticizmus, metafizika s túltengő lélek sohasem kezdte ki ezt az acélfajt. Protestánsok voltak a protestantizmus elött s Kálvin csak tudatossá tette elöttük azt, ami nekik olyan természetes volt, mint a lélegzetük. Józan, nyers faj volt, letörhetetlen a küzdelemben, nyitottszem a tanácsban. A munka életük természetes kibontakozása volt. Valaha egész Csík-, Udvarhely- és Háromszékmegye tele volt a családdal, most már csak az öreg Böjtbe Mihály egyetlen fia János jelentette a jövőt. A família megyei embereket, papokat és katonákat termett s a Böjthe-pár az utolsó csillag hatalmas felragyogását remélte. A gyermek földerős, gazdagétvágyú és mohóét lélek, eszével tótágasra állította tanárait, kikben a felriasztott jós legalább is miniszterséget kukorékolt a fiúnak. A gyerek éppen olyan könnyen hajította magába a tudományt, mint amilyen könnyen mázolta a földhöz iskolatársait. De mikor hazajött, vakációkon, az újból csecshez kapó gyermek húsos mohóságával vetette magát az anyaföldnek, cselédre káromkodott, marhára kurjantott, szántott, vetett, kaszált, aratott, mint két paraszt béres. Egyszer aztán, tizenhatéves korában, a kamasz évek nagy testi forradalma után, hirtelen és különös változás állott be. Ez e nagy zengő, napos ifjúság egyszerre elkomorodott, a bőven kirügyező szavak befelé hervadtak, a beszélő szem elnémult, visszafelé mélyült s az eddig kitárt élet sötét, csukott ház lett, mely mellett hűvös nyilallott az emberekbe. Egy nagy árnyék állt az öregek s a gyermek közé s ennek az árnyéknak a hidege mindjobban átdidergett az öregek életén. Ekkor történt, hogy valami különös szó miatt az öreg nyaklevest igért a fiának s az akkor egy évig nem jött haza, még a vakációkat is akkor még élő nagynénjénél töltötte. Mikor visszajött, egy teljesen átalakult, komoly, szelíd, engedelmes, nagyon jó férfigyermek jött vissza, aki most már mindent tudott tűrni és semmiért sem mutatott bántódást. De a kimondott akarata kilőtt nyíl volt, mely minden akadályon átfúrt s amelyet irányától eltéríteni nem lehetett. Oh, mennyi jövőt rajongott bele az elhomályosuló fiúba a két öreg! ök, akik napról napra látták feltelni ésszel a két nagy olvasó szemet, akik látták felzsendülni csodálatos hajtásait a szavakba bomló léleknek: minden reményre jogot, minden lehetőséget valóságnak éreztek s főispán, miniszter s más nagy szavak harangoztak a feltóduló álmokon keresztül. És milyen királyian színes, munkás volt e komoly gyermek fiatalsága. Hogy bomlott remekbe teste, diadalmas felszökése az erős emberhúsnak, mely évezredes szakadásban ontotta a földerős, derűs, akaró emberi életet. És azután egyszerre ez a nagy homályosság szállt rá erre a gazdagon zuhogó életre. A gyermekkacagás, az arc és izmok játékos finomsága, a bőr örvendő felcsillogásai lehalaványultak róla. A fejlődő lélek szavakban dús kiözönlése megszűnt. A tegnapi gyerekre egyszerre egy komoly férfi merevedett. Valami komoly megilletődés és mély elálmélkodás látszott ezen a mély arcon, mint aki elé valamelyik damaszkuszi úton elébetoppant a kinyilatkoztatás. De ez a beárnyékoltság nem a fiatal vér beteges melankóliája volt. Az akarat és a tett érintetlen maradt. Az erős munka és a cél úgy kellett ennek az izmos életnek, mint a felgyűlt jókedvnek a kurjongatás. Most aztán erős egyetemi tudományok után s hogy keresztül-kasul kóborolta Európát, az öregek megkapták a villámütéses levelet. Hogy most már hazajön, eleget tanult, hogy jó paraszt lehessen, nincs semmi ambíciója., nem fog semmi pályára menni, a városnak feléje sem néz, paraszt lesz az ősi faluban, az ősi földön, a míg is visszatér rögnek a rögök közé.

Az öreg Böjthében a keserű szavak sodrán újból felközelgetett a zivatar. Bántotta az is, hogy vigasztalás helyett csak marcangolni tudja ezt a remegő öregasszonyt. Érezte, hogy ki kell mennie, hogy ki kell szöktetnie magát a várószoba szorongásábóL

— Ki kell mennem a malom rétjére. Küldd a sárga kocsit a nagyságos úrfiért. Aztán cirókáld ki rajta a szívedet, amíg én odavagyok. Mondd meg neki, hogy rendeltem névjegyet a számára: Bessenyi Böjtbe János, paraszt. Mondd meg neki, különben . . .

4

Akkor már künn volt. Az öregasszony tovább ült a leürített asztalnál. Fiatalon maradt, nagy melegítő fekete szemei — mint egy imádságos könyvbe — előre meredtek. Szép széles ajakán megdermedt sírás volt. Nagyon öreg és nagyon gyermeki volt a szája. Nem is a meghiúsult álmok fájtak neki, a görögtüzes elvesztett jövő. Hanem az a végtelen szorongás, hogy ez a belőle szakadt egyetlen élet egyszerre idegenné, olvashatatlanná veszett. Hiszen ez is halál volt, mindennap új ürességivel kínzó halál. Hogy várta mindennap, hogy ebből a távoli, fölényesen jó és királyian engedelmes fiúból egyszerre előbukkan a régi gyermek, vérének, húsának, álmainak diadalmas folytatása. És mindennap új siratással kellett siratnia a régi holtat. Mi történt ezzel a fiatal élettel?

Milyen bánat vagy csalódás árnyékolta el ezt a szép fiatal homlokot? Miért nem lehet ez az bánata és csalódása is, hogy győzelmesen anya lehessen minden vereségen keresztüli öreg, szelíd, rendezett lelkében széttapogatott, mint egy tiszta vén almáriumban, de nem lelt, nem lelt feleletet.

Maga tipegett ki az istállóhoz, hogy kiadja a parancsot. De tíz perc múlva már elfelejtette, hogy künn járt s kiküldte a belső cselédet, hogy indítsa el a kocsist. A nagy fogadószoba egyik ablakához ült, honnan el lehetett látni a szelesen kanyargó útra. Nézett hosszan, csak egy dolgot, egy ott nem levő dolgot látó látással. A legközelebbi vasúti állomás egy jó órai kocsiútra van.

Megvolt három óra, mikor az öregasszony szívébe beledobbant a közeledő kocsi. Oh, ha az régi gyermekét hozná vissza!

A fiú belépett. Jegenyetermetét lehajtotta anyja keze felé. Mikor a hosszú csók után ismét felegyenesedett, nagy, anyja-féle mély szemeiben valami nedves elfényesedés volt s mögötte széles folyással jóság, emberi jóság folyt.

— Nem fáztál meg, lelkem?

— A szél csípős, de legalább kiverte fejemből a hosszú vasúti utazást. Hol van az édesapám?

— Mindjárt jön, csak a malom rétjére nézett ki. Falsz valamit?

— De mennyire! Nem akartam a vonaton enni, tartogattam haza az éhségem. A régi jó éhségem hoztam vissza. Felszolgáltak.

Az öregasszony hallgatagon nézte enni ezt a nagy fiút. Milyen egyszerű minden mozdulata. Sem egy Kárpáthy Zoltán, sem Kossuth, sem Damjanich, még csak egy Ugrón Gábor sem bukkan ki az egyszerű, nyugodt mozdulatok közül. Szótlanul, mohón eszik, csak az ételnek élve, mint egy elfáradt paraszt. Pedig milyen hőskölteményre szabott alak, milyen győzelemre termett homlok.

Szeretett volna valamit kérdezni tőle. Kérdést, melyben átlophatná magába fia megbújt lelkét, hogy jó meleg anyai vérével rokonná melegítse. De valami különös félelmet érzett ez előtt a hatalmas fiú előtt s ügyefogyottnak talált minden feljövő szót.

János bevégezte ebédjét. Szép széles szája zsírosan vöröslött s szemeiből új, vidám fénnyel jött ki a megelégített élet. Egyáltalában a régi melankólia eltűnt erről az erejét tudó arcról. Egy hatalmas pohár vizet küldött az étel után, ujjaival megbabrálta fogait, felállott s megrázta magát, mint egy napon hevert szelindek:

— Milyen jó itthon!

Ez a mondat széles meleg áramban hozta vissza az öregasszonyba régi, bátor, napsugaras anyaságát Odament a nagy fiúhoz, szép barna arcát megveregette és a régi meleg szavakat elbabrálta:

— Te csacsi, te nagy csacsi.

És mert künn egyszerre feldöngtek az öreg úr földrengető léptei, sietve, ijedtként tette hozzá: Vigyázz, mert haragszik az öreg. Csak ne ingereld, tudod, hogy nem soká tart nála.

Az ajtó egy rántással teljes szélességre nyílt. Az öreg úr megállott a küszöbön. Nagyon hetyke igyekezett lenni, de nagy eres kék szemeiben csak szomorúság volt. Sötét arca a márciusi széltől s a felmozdult indulattól izzott, mint egy öreg bronz istenség.

5

János hozzá ment, átölelte, kezet csókolt, megcsókolta. Az öreg nem szólt, nem mozdult, mintha félt volna, hogy a legkisebb mozdulata apává zökkenti s minden keserves szeretetével átölelte ezt a szép, erős fiút.

— Hazajöttem örökre, édesapám. Most csak adjon elég tennivalót, s én leszek a legjobb bérese.

Mély fiatal hangja átjárta az öreget, mint egy tavaszi harangzúgás. Az öreg kétségbeesetten kapott lehulló haragja után, de csak szomorúság s valami nagy melegség akadt a lelke ügyébe. Odament az asztalhoz, leült egy hatalmas karszékbe, odatapadó tágas szemmel nézte a fiút és szólt:

— Ülj le!

János leült vele szemben. Az öregasszony az asztalfőre ült, mintha elnökölte volna a két férfi beálló beszédét. Most már — nem tudta miért — nem félt. A szobában nagy nyugodtság terjedt szét. Az öreg szólt:

— Hát — és itt azt akarta mondani: nagyságos úrfi, de a póz befelé csuklott e megnyilatkozó percben — hát téged mi lelt fiam?

— Miért kérdi édesapám!

— Miért kérdem? Még te csodálkozol! Hát egészen természetesnek találod a bolondériádat!

Huszonnyolc évig remegtünk érted, tervezgetünk szegény vén anyáddal, megtöltjük bolond vén fejünket képviselőséggel, miniszterséggel s mi a franccal és te egyszerre csak odabököd a szegény öreg bolondoknak: fütyülök az álmotokra, nincs ambícióm, paraszt leszek. És még ő csodálkozik, ha kérdést tesz az ember.

A fiú lecsitító jó türelemmel felelt s hangja olyan volt, mintha kényeztetett gyermek felé hajolt volna a szavaiban:

— Nem csodálkozom, édesapám, és értem az apámék megütődését. De nem tehetek máskép.

Különben is, a föld volt mindig a mi értelmünk. Politika, katonaság, tudomány csak kirándulás volt nekünk. Innen indultunk ki és ide jöttünk vissza.

— Legalább nyolc-tíz évet töltenél közszolgálatban. Mit mondanak majd. Az utolsó Böjtbe már letört huszonnyolcéves korában. Mit feleljek, ha kérdik, hogy mi lappang az őrültséged mögött?

Mikor én sem értem, mikor ón is és szegény öreg anyád idegenek vagyunk neked.

— Csak egy kis türelmet kérek, édesapám. Én értem az édesapámék csalódását s nekem is fáj a fájdalmuk. De majd a közös munkában hozzá fog szokni apám a paraszt fiához.

- Ő érti a mi fájdalmunkat! Megértem! Megértem! Ez az ő modern frázisuk. A fészkes fityfene egye meg a megértéseteket! Nekünk öklünk volt, vagy ölelésünk, ők megértenek. Megértés! Ez a modern eunuk-úrflk műfallosza. Mi a nyavalyát érünk mi a te szép megértéseddel, mikor mi nem értünk téged! Mi lelt, mi bántott meg? Épeszű úri fiatalember nagy ok nélkül nem bolondul meg máról holnapra. Éveken át zabálja a betűt s a világot és aztán feldagadt beggyel hazajön elbutulni.

Ki fogja ezt megérteni? Ki fogja elhinni, hogy nem valami gyanús vereség lappang a dolog mögött?

— Semmi lappangó oka nincs édesapám és éppen most jött meg a jobbik eszem. Szeretem a földet és szeretem a falut: ennyi az egész. Ez olyan egyszerű, hogy minden paraszt belülről megérti. És talán a sok tanulásom sem volt hiában. Talán jobb fogok tudni lenni tőle és messzebb látok ezekben a szegény emberekben. A magyar falunak pedig nagyon sok jóságra van szüksége.

Nyugodt, tágas szavai úgy hullottak alá, mint az őszi diófa levelei, hogy széles melegségükkel befedjék a földet. Az öregasszony a szemeivel is hallgatta, a füleivel is nézte ezt a hódító vállú, erős, barna fiút, amint egyszer, nagy szerelmi vallomását teszi a földnek. És öreg, tipegő lelkét valami nagy nyugodtság párnázta körül. Talán mégis az van jól, amit ez az erős, nyugodt fiú akar.

Az nyílt szemei látják az utat. Mintha katedráról, templomban hulltak volna ezek a komoly, hitvalló szavak lelkébe. Valami nagyon mély, múltból izmosodó biztos jövő volt a hangban és a szavakban.

Az Öreg úr elnémult. Hiába nyuldosott szét magában, nem találta a dühét. Az ös faji emlékezés feltolult még izmos, falusi gerincén s mintha minden rög és minden gyökér énekét hallotta volna.

Nagy Ígéret s a folytatódás győzelme áradt ki ebből a herkulesi fiúból s visszakapcsolódva az vén teste diadalát érezte e fiatal testben. Megilletődött s valami győzelmes fájdalmat érzett, mint az 6

új napnak feltépett barna földtáblák elött. Hallgatott. Messziről, az udvar mélyéről, egy bágyadt kukorékolás, mint egy hervadt pipacs nyílt fel a levegőbe. Azután még egyszer, azután harmadszor. Valami emlékeztetés, valamire hívás volt elnyúló rezgéséhen.

János vette a kalapját s tréfásan odatartotta arcát az öreg úr elé:

— Most meg, édesapám, pofozza ki rajtam a haragját. Ne kíméljen, sokat elbírok. Megyek egy kicsit szétnézni a faluban. De ha visszajövök, azzal ne büntessenek, hogy nem kapok ebédet! Mert nagyon éhes tudok lenni.

Kiment. A két öreg hallgatott. Mégis: nagyon nagyon fiuk volt nekik ez a gyerek.

2.

Gyermekes ugráló léptekkel ment, mint egy gyermekóriás, ki sziklákat dobálni siet. Kiparancsolta a látást szemeiből, hogy majd a templomdombon egy ölelésben lássa meg a falut. Nem kívülről fog az bemenni a szemeibe. Élete mélyéről fog felmerülni s kivetődni a téres világba vére szerinti, álma szerinti egyetlen valósággá. Azután egyszerre fenn volt a templom mellett, mely úgy állott a cinterem apró fejfás sírhalmai között, mint egy őszrehullatott, öreg, kopott elefánt. Előtte, elfolyva a völgyi folyó hosszában, kiloccsanva a síkság szélére volt a falu. Az örök falu. Mögötte hegyek hegyekre torlottak egészen a határszélig, melyeknek ez a templomdomb utolsó elgyengült kiáltása. Rajtuk a tölgy és fenyves haragos epikája, végtelen lélegzetű végtelen erdő. Erdő, mely nem mozdulatlan, álló valami. Hanem nyüzsög, roham, megostromolja a felhasadó sziklákat s egyegy felrohant fényszála, mint kiszaladt győzedelmi hajrá szökik az égnek. Innen szakadnak a nagy árnyékok, melyek ráfeküsznek a falura és sápadttá teszik a földért aggó embereket s földből növő

életet. És innen jönnek a szélestenyerű vad szelek, melyek hideg szegeket vernek a kifeszített, elitélt emberekbe. Micsoda nyomoralt falu, micsoda végzetesen örök falu-falu ez! Rög, kő, vályog, burján, az elmúlás futó darabjai, itt összeadnak egy örökkévalóságot, mely mindig ugyanaz s mit az idő nem tud tovaharapni. És ugyanazok az emberek is: meg-megújuló buborékai a szomorú földnek, mely robotolja az örök folytatást. A hegyekből hitvány, sárgás patak-féle folyócska omlik, mely átkényszergi a falut e piszkos vizében megringatja a beléje hajló nyomorúságot. Mentében sűrűbben, jobbra-balra felcsimpaszkodva a hegyek oldalaira, vagy elszórva a síkság szélén, nyomorult zsindelyes, vályogos faviskók. Mintha a rühes föld felhólyagosodott pörsenései volnának, melyekből fáradt emberbogarak ténferegnek ki: új és új nedvet marcangolni ki a kipumpolt földből A viskók között, távol egymástól, öt úri lak nyugodt bizakodása. Az egyik az övék, a legpompásabb a képviselőé. A többi három: a jegyző és a pap lakása; a harmadikban már a zsidó lakik. A falu körül, fel-felgyámoltalankodva a beteg, sárgás dombok oldalaira, aszott, kétségbeesett, erőltetett szántóföldek nyúlnak. Lenn a síkságon mégis ígérőbb a föld és lélegzetesebb a horizont. A folyó partján, a faluban gyéren, de ott, hol a folyócska eltehénkedik a síkra, egymásbakapó sárfészek vad mitológiája bomlik. Hogy benne volt az tömött lelkében ez a füzes s milyen emlékien valaki volt minden fája. Az egyik különálló, komor, zömök, hallgatag.

Szélnek azért sem rándul, viharnak azért sem jajgat, gőgös, dacos és mozdulatlan. Ez az öreg Toldi, ki az örök balek magyar meglopott aratását duzzogja. A másik nagyszakállú, tántorgó, ezerkarú.

Minden kölyök szélre hadonázik, visít, átkozódik. Ez az öreg Lear, ki a megcsúfolt emberi jóságot toporzékolja szavakká. Egy másik: fiatal, finom, mint egy kibontott lányhaj árnyéka, sárga, hátraeresztett hajjal, meztelen fehér térdekkel, A nap nem tud megválni tőle s a lehullott estében odaragadt sugarak melegsége reszketi körül. Ez Laura, ez Júlia, ez Ophélia, az örök vágyódás, az örök folytatás tragikus, finom múlandóságai. És mindenik fa mély kútja az életnek, csordultig tele emberrel, dermedt szimbólumai a sokféle embercsodának. És egymással szemben magasodva, a szomorú élet két továbbléptető erőforrása: a templom és a zsidó korcsmává züllött úri ház. Az örökalázkodás: Isten és az örök dac: a pálinka. A két ős emberi egység, a két egyféle dopping a 7

kétségbeesett futtatásban. És itt van a másik falu is. Mikor fia kezébe hull át az ekeszarva, a zsoltár letörik ajakáról, a pálinkásüveg kihull fagyott kezéből: az örök Nagy János idejön az ősi templom mellé, kitoldani testével a kenyérbe koptatott földet. A halmok felszaporodnak a templom körül s a Holt falu Hallgatag mélységében Hulla alatt hulla van, mint hab alatt hab s minden élő

parasztnak ezer mása fekszi a földet. Ha egyszer ez a holt tenger dagályba jönne, dermedt lakosai kimozdulnának mélyült odvaikból, a halott falu feléje tolulna az élő falunak. Mindenik élő látná ezeréves önmagát s egy szemtágulásban látná az örök hiábavalóságot. Talán itt, ez a falu a fontosabb: ez a gondolat s a mozdító akarat. És ott lenn, az élő faluban szerelem, vágy, düh, éhség, az élet-genézis minden vitustánca csak e hideg, nyugodt fekvők torz rángásai. Talán az élő verkli e holt lemez örökös nótáját forogja. János sokáig állott a hegyen. Hatalmas teste oszlopmereven magasodott feL És mégis végtelen mozdulat volt ez az acélember-oszlop: az életakarat szilaj felrohanása. A csípős márciusi szélben hasító élesek voltak a dolgok körvonalai. Égető kihajlással látszott minden, mintha az egész kétségbeesett falu, mint egymásba torlott vert hadsereg, ijedt futással be akart volna menekülni ebbe az erős emberbe, hogy életet akarjon, mégis életet, diadalmasan lebírhatatlanul. Egyszer aztán köhécselést hallott Az este már felvörösödött s az egyházfi. mászott fel a dombon, hogy elrángassa az esti harangszót. Meglátta Jánost:

— Isten hozta, János úrfi, már két hete várja az egész falu. Hogy van instálom?

— Én pompásan vagyok, hát maga öreg?

— Mint a lécfalvi hidegrázás. Az ilyen vén legénynek legjobb volna már megdögleni.

— Otthon van a tiszteletes úr?

— Otthon lenni otthon van, instálom, de neki nincsenek otthon. Most még jobban szereti a tütüt, mint régen. Kár pedig érte, mert igen jó szava van. Ebéd után holt részegen hozták haza BarátosróL

János kedvetlen lett:

— Pedig be kellene néznem hozzájuk. Szegény, szegény ember!

— Azért ugyan benézhet az úrfi. Én is onnan jövök. A tiszteletes asszony zongorázik. Judit kisasszony énekeL Ott volt a zsidóék úrfía is.

A gyermekek ozsonnáért siránkoztak s a cseléd a konyhán, egy nagy ibrik kávét zabált. Mikor János a papi lak elé ért, megállott. Benn éles női kacagások szálltak fel. Egy fiatal telt hang szólt:

— Tudja, Sarkady, hogy maga halad. Még tőlem is elfelejteti, hogy Sdhönberger volt. A nők újra felkacagtak s egy fiatal férfi velük kacagott. Azután valaki öklözni kezdte a zongorát. János hazafelé sietett.

3.

Farcády Jenő tiszteletes úr felébredt. A feje zúgott és súlyos volt, mint egy lezuhanó harang.

Torkából bömbölő hangok szakadtak el, benntört darabjai a tegnapi tósztoknak. Kinyújtózott.

Megnézte az éjjeliszekrényre dobott vas zsebórát. Tizenegy óra volt. Körötte mindenütt felbontott ágyak gőzölögtek s a romlott levegő reszketett a beáramló napban. A nyitott ajtókon át a harmadik szobából zongora-hang és nevetés szökött hozzá. Mély, érdes zúgó hangon háromszor nagyot kiáltott:

— Feleség, feleség, feleség!

Kiáltásán érzett, hogy gyermekesen jól esik neki, hogy ez a hatalmas hang kidörzsölődött a torka falain. A zongora elhallgatott s egy még fiatal éneklő hang kiáltotta: Megyek!

Az asszony megállott a küszöbön, lányos pukkedlit csinált s gúnyos hangon — a hangban még mindig benne volt egy meghalhatatlan lány fiatalsága — mondta:

— Jó reggelt, tiszteletes úr! Maga szép legény megint. Az asszony alig látszott harmincnak, pedig már túl volt a negyvenen. Szemei fiatalon világítók, szép barna arca érintetlenül vidám volt s csak megtelt termete mutatta az érett nőt. A gyermekek, egy ötéves szőke, halvány fiú, halk 8

felkórózása a fáradt fajnak s két szőke kis leány, egy nyolc és egy. tizenkétéves, odarohantak az ágyhoz s ingerkedni kezdtek apjukkal. Az asszony bágyadt mozdulattal egy székre ült s újból felénekelt:

— Hol voltunk, tiszteletes úr!

— Tudod, feleség, a Lázár Gazsi klasszikus ember! Kovásznáról bevitt minket magával Barátosra.

Ott volt nála a brassói ügyész, a sepsiszentgyörgyi árvaház igazgatója s az Apor báró. Micsoda vacsora volt! Két ízben is felkértek szavalni, alig teltek be vele. Ha láttad volna őket, mikor odadörögtem nekik Madáchból: — Oh hallom, hallom a jövő dalát, Megleltem a szót, azt a nagy talizmánt, Mely a vén földet ifjúvá teszil Olyan tapsorkán volt, hogy reszkettek az ablakok bele. Az Apor báró hozzám ugrott, megölelt és azt mondta: — Na, tiszteletes úr, a cingár szentedet, hogy nem vet szét ez a hatalmas hang? — Klasszikus este volt! Minden szót óriási erővel mondott ki, külön hangsúlyozva minden szótagot. Szőke, sovány, tragikus majomarca utána játszott minden szónak s valami fogyhatatlan extázis lobbant ki mindegyre arcára. Gesztusai a régi tragikus iskola színészéi voltak. Ennek a sovány, nyavalyás, beteg szőke embernek a legközönségesebb beszéde is egy beteges, fülledt erő folytonos genézise volt. Olyan volt a beszéd neki, mint az éhes tigrisnek a harapott nyers hús. Minden epikai vágyódása, szétrúgott álma, minden kárpótlása a megcsúfolt, csődbe züllött életért, a beszéd volt nekL A gyermekek csendbe halkulva bámulták apjukat s érzékeny, terhelt-gyermek bőrükön átborsózott a fenséges szele. Az asszony lágy szavakat hullatott alá: — A Lázár, az jó ember, de a felesége utálatos, felfuvalkodott maskara. Azt hiszi, hogy szép, mert sok ruhát tud csináltatni a férje pénzével. Azért az Aporok István napján engem ültettek az asztalfőre s majd megpukkadott bele. Mit csináljak ebédre?

— Jókor kérded, lelkem, hogy mit csinálj ebédre? Negyed tizenkettő.

— Hát mit csináljak? Vártam, Hogy a tiszteletes úr felébred. Tudód, hogy nincs semmi a háznál.

Azt a pár csirkét nem ölhetem le, mit csinálunk, ha hirtelen vendég jön? Neked könnyű, neked van miből lumpolni Az aztán mindegy, hogy mi van velem s ezekkel a szegény gyermekekkeL

Az elkényeztetett gyermek megszokott siránkozásával mondotta ezeket, mint aki már nem is tudja nagyon, hogy mit mond. A férfit egyszerre elfutotta a düh:

— Az istenedet, már megint kezded. Hát azért jövök haza, hogy ne legyen egy nyugodt percem se.

Én piszkos, foltos atillában járok, amit a gyerekek ott piseltek le, ahol nekik tetszett s neki selyemruhái vannak. Nem a ti mártírotok vagyok? Megtagadtam értetek lelkem istenségét, széttapostam a karrierem s zongorázik, nagyságos asszony és mégis mindennek én vagyok az okai Dühe valóságos, bár régi és ismerős düh volt. De azért a pátosz, mellyel kiszavalta magából, mégis jólesett nekL Az asszony lanyhán félrefordulva, valami sírásfélébe bágyadt. A gyermekek új rémülettel meredtek a megszokott jelenetre. De a kis fiú, a gyermekek bátor bíróságával, az apja felé fenyegetett:

— Büdös apa, részeg apa, ne bántsd a mamát!

A férfi vad kacagásba tört ki:

— Klasszikus I Ni, mit tud a kis bitang! Gyere ide Palkó! Felvette a gyermeket s a levegőben hintázgatta, mire az nagyokat kacagott. És dühe már messze eltűnt s hirtelen elérzékenyülőben élvezte, hogy milyen jó apa s milyen nagy melegség a család. A hangja esése bocsánatkérés volt, mikor a feleségének mondta:

— Küldd el a Katít a Sálihoz, adjon még hitelbe egy kiló húst! Mondja, hogy elsején nagyobb összeget fogok fizetni — Azután szavalni kezdett: — Lelkembe lágyan, lábujjhegyen lépve.

Bevonult a béke a harcok után.

Az asszony kiment. Pár perc múlva egy új zongorafutam közül hajolt ki a hangja:

— Jenő, ne csináljak fatányérost?

Á. pap mint egy gyermek ugrott ki az ágyból:

— Pompás, feleségi Majd én kerítek a Sehönbergeréktől sózott ugorkát hozzá. Felséges sózott ugorkájuk van. Judit hol van?

9

— Bement a városba az öreg Schönbergernével. Hallottad, hogy a Böjthe Jancsi megérkezettt.

— Klasszikus! Meg fogjuk hívni ma estére vacsorára. A Kati hozzon egy pár liter bort a SchönbergeréktőL Mit adsz majd vacsorára?

— Leölök egy pár csirkét tokánynak. így kiadósabb lesz. — Klasszikus! Feleség, a legelső stólából felhangoltatom a zongorát. Gyermekek, pusztuljatok játszani! Apuka öltözni fog.

A gyermeke az esti lakomaörömében nagy zajjal táncoltak kifelé. A férfi ledobta ingét s a mosdó felé hajolva, meztelen felső testére telt marokkal dobálta a vizet. Közben zúgó mondatokat dübörgött el:

-Tán nem is úgy hozták, hanem eljött maga. Bujdosó szabadság eltévedt csillaga!

Azután, az ingbebujáskor, kikiáltott:

— Hanem feleség, micsoda klasszikus szép az a Szabolcska Demeter Rózsikája! A Lázár Böske elszavalta tegnap. Zokogott az egész társaság.

Az asszony már nem hallotta. Kiment a konyhára s mert a cselédnél a szomszéd meszelő Anna volt látogatója, elfelejtette a sietős ebédet s végéremehetetlen részletezéssel beszélte meg egy beteg parasztasszony ügyét. A meszelő Annához hajló demokráciája igen hasznos volt a tiszteletes asszonynak. Ha minden forrás csődöt mondott, tőle vett apró kölcsönöket. A vén katonás szűz boldog jósággal segített lelkipásztora családján. A tiszteletes úr régi erdélyi nemesi családból szakadt, ami zengő demokráciája közül is gyakori és jóleső emlegetésben jött ki belőle. Apja vármegyei írnok volt Kolozsváron, aki évente egy gyermeket nemzett s naponta három liter bort ivott. A kamarában az üres palackok, a két nyomorult kis szobában az éhes gyermekek egyre szaporodtak. Ez a vadképzeletű apát, ki végigcsinálta Kossuth, később Olaszországban Garibaldi epikáját, mind szertelenebb életbe riasztotta. Hivatalát csodálatos pontossággal és hisztérikus munkaerővel végezte, de azután bodegáról bodegára, korcsmáról korcsmára ténfergett s családjához csak esténként aludni vagy rémregényeket olvasni ment haza. Az egész város ismerte ezt a szikár Don Quijotte-szabású embert, akinek szép sasorrát rettentő gótikus szörnyeteggé marta az alkohol, aki hivatala termeit s a korcsmákat teleszavalta a magyar függetlenséggel és szörny szidalmaival a kamarilla és minden kormány ellen. Erre a gyűlöletre szüksége volt, ez volt a tovább folytatott harc, a magabámulás idétlenségig összesírt makacs, utolsó illúziója. Később ez a szilaj, alkoholba kergetett képzelet mindjobban felburjánzott. Mikor este, torkig tele alkohollal, hazament, olvasott és játszott drámában kellett kitombolnia a benne felzsúfolódott képtelenségeket. A rossz petróleumlámpa mellett be az éjszakába olvasta a leghajmeresztőbb ponyvaregényeket s a kis lámpa beteg lehellete és fájdalmas fénye mint súlyos lidérc ülte meg a sorban alvó gyermekek álmát. De a játszott dráma még rettenetesebb volt. Mikor hazajött dacos, kihívó járásával, melyben minden lépés külön mozditóerővel volt hangsúlyozva — soha italtól nem tántorgott —, kicsapta a jajgató deszkaajtót s a meglapult gyermekek és hallgatag asszony előtt elvonaglotta össze-visszatorzított, megszállott élete rémes drámáját. Ilyenkor gyűlölte ezt az asszonyt, akinek abszolút tisztasága, elmarcangolt szépsége, bámulatos hősi odaadása, hallgatag szenvedése mint egy rádöbbent emlékeztetés kiáltotta bele telehazudott lelkébe saját eltorzult, önző, hitvány képét. A politika és a család összeolvadt ebben a félregurult lélekben s a kettős düh véres, tajtékos szavakban lávázott a remegő hallgatóság elé. Felesége volt az aljas Bécs, a gyűlölt Zsófia, a megátkozott Albrecht, Haynau, Bach és minden kormány, ki gyermekeivel aljas kamarillát szervez az ő élete lassú meggyilkolására. És a rém öreg könyvekből, vezércikkekből, régi népmozdító szónoklatokból kilobogó mondatok most új alkalmazásban törtek ki belőle, ö volt a viharverte tölgy, a zajgó tengeren hánykódó csolnak, családja az őrlő szú, indás, Görgei és más efféle. Pedig egész életét családjának áldozta, így görbüljön meg, ha valaha egy kanál bort iszik, minden krajcárját családjának adja s ha családja nem volna, már ki tudja, hol lenne. De ezt már sokáig tűrni nem lehet, eljön az ítélet napja, „hisz a megtaposott féreg is visszafordul" és egy éjjel le fogja gyilkolni az egész családot. így ordítozott, míg a lányok anyjukkal ágyba menekülitek a belső szobába s a kis szobában a fiúk remegve bújtak" takaróik alá, hogy álmukban megint eléjük 10

álljon a szörny orrú, vérestajtékos fenyegető alak s kifent szavakkal és kifent késsel gyötörje nyomorult gyermekségüket. Micsoda végtelen, abszolút valótlanságra volt szüksége ennek az asszonynak, hogy elmeneküljön ebből a sötét valóságból! A mélyszépségű gyermekleány tizenhatéves korában abszolút imádattal ment az akkor szép, már harmincéves, lobogószavú, élénk arcjátékú férfihoz. Átvette tőle politikai rajongásának puffogó mitológiáját s a forradalom története egy soha ki nem veszhető fényes eposz, vallásos passzió volt lelkében, szoros kapcsolatban a megfeszített üdvözítő történetével Aztán, hogy jöttek az első nagy csalódások, a magányos, szörnyű váró éjszakák, az első ordítások s a lélekbelátás nagy vereségei, belevetette magát az olvasásba, mint egy tovasodró, végtelen pihentetős nagy folyóba. Victor Hugó és Jókai voltak az élethez visszakötő evangélium, a megtartó valótlanság ennek az abszolút szeretetre született léleknek. Jókai és Hugó nem olvasott olvasmány, órákra felvett képzelés voltak neki.

Hanem életet kiformáló kinyilatkoztatás, az énje mélyén elrejtett ideálhoz vezető s hívó hang, mely sohasem pusztulhat ki a fülből. Egész élete, erkölcse, gondolata, látása, minden mozdulata s fájdalmas, kétségbeesett anyasága e két íróból teljesedett meg. Egész életén át alvajárója volt a romantikus mitológiának és ebből a házi élet legborzasztóbb jelenetei sem tudták felordítani. És ezt a nagy éltető, vigasztaló valótlanságot szoptatta át gyermekeibe is. A legidősebb fiú —

legfájdalmasabb veresége — már tizenkétéves korában apja lejtőjére hullott, pénzt lopott és olcsó pálinkával holtraitta magát. De Jenő, a második fiú — és ezt ujjongó reménységgel érezte meg anyai teste — az a szövet volt, melyből a Jean Valjeanok, a Berend Ivánok, az Adorján Manassék, a Petőfik teremnek. A kis diákkal végtelen vallásos összebújásban falták Petőfit, Hugót, Jókait és a kis fiú, ki már akkor gyönyörűen tudott szavalni, újból meg újból elébeolvasta anyjának a lelkét termő ragyogó mítoszokat. Az anya pedig felforrósodott hálával bontotta ki örök szűznek maradt lelke fényes képtelenségeit fia elé. Amíg így egymás lázától részegedtek, a nyomorúság, a szörny apa s a végzetes család minden borzalma csak ingerlő háttér, szükséges tragédia voltak, melyek még jobban elhitették velük mártírálmaik végtelen arányait. Mikor aztán Jenő a nagyenyedi teológiára került, a durva, kártyás, iszákos, vad adomákban és üres lumpolásokban széthulló ifjúságban egyszerre Idefejlődhettek beteg fajának minden csirái. Az ivás a Schillertől Petőfiig halhatatlanított isteni mámor volt neki, kártyában és vad züllésekben végzetes zseninek, züllő

Shakespearenak és kiátkozott Petőfinek érezte magát. Hazafias versek végtelen sorát termelte, melyeknek első versszakaiban a magyar nemzet rendszerint Golgotára feszített Messiás volt, de az utolsó versszakban holtbizonyosra feldübörgött a feltámadás. Ódákat írt Bethlenről, Rákócziról, Kossuthról és minden lehető hazafias alkalomról, melyeket maga szavalt el a teológia s a kis város nyilvános ünnepélyein. Tragikus, tömeget döbbentő arcával s hatalmas zúgó hangjával hihetetlen lelkesedéseket vert fel. Ez a hatalmas zúgó hang egész jelleme gerincévé, egész élete végzetes kialakítójává lett lassanként, mintegy a torkában érezte magává a világot: az olyan jeleneteket, mondatokat, olvasmányt, ódarészeket szerette magává, melyek mintegy önkéntes szökéssel hatalmas, torokhorzsoló, zúgó szavakba voltak fordíthatók. És minden külső vagy belső problémát elintézettnek vett, ha egyszer az idegeire feszülő terheltséget ilyen szavakban pattanthatta ki.

Életét is ódai képtelenségekbe képzelte. Mulató társai elé végtelen szavalatokat zuhogott kedvenc költőiből, vagy a saját szerzeményeiből. Drámákat is próbált írni, amelyek elején Vazul, Kun László, Boris, Dózsa György, Rákóczi fenséges rémségeket dörögtek. De ezek a drámák sohasem jutottak tovább az első felvonás négy-öt jeleneténéL Kedvenc költője volt Hugó és Petőfi, de még inkább Tompa, Kunos, Váradi Antal, Bartók, Ábrányi és Pósa. Az érettségi nála is, mint teológustársainál, a művelődés búcsúfejfája volt. Mert a hasonló tanulók, hasonló tanáraiknál csak zengő

mondatokat, ízléstelen pózokat és hasonló lelki receptet találtak. Igen gyakran tanár és tanítvány közös korcsmában, közös asztalnál meztelen adomák után együtt dübörögték a közös frázisokat.

És mert e költői receptnek elengedhetetlen kincse a szerelem is, szerelmes lett — beteg faja veszett sodródásával — az özvegy lutheránus kántorné öt leánya közül a középsőbe, egy csínosacska, bágyadtlelkű varróleányba, kivel körülbelül egykorú volt. Petőfi megtalálta Júliáját, 11

Marins Cosettejét, Jókai Rózáját, Manassé Blankáját, Baradlay Richárd Editjét s az anyához rajongó levelek mentek, melyek új melegségre keltették a beolvasott régi mondatokat. A helybeli lapban pedig felerősödtek a szerelmes versek, melyekben az új termés illúziójával rángatta el a hagyományos romantikus szerelem minden pózát. Azét a szerelmét, mely édes karöltésben jár a

„Szabadsággal" s mely szerint a költő lemond a világ minden kincséről kedveséért, de a szabadságért otthagyta kedvesét s ujjongva lép a vérpadra, mint Szilveszter, az apostol. Alig volt huszonötéves, mikor a kis székelyföldi faluban megválasztották papnak. Legelső dolga volt, hogy elvette feleségül Millát, „lelke imádott kis szentjét", özvegy anyjának minden adósságávaL És ez a fiatalember, aki eddig minden gyökerét Jókaiban, Hugóban, hangzatos versekben, szónoklatokban, kártyában vagy hajszolt mulatásokban etette irreális szükségletekkel, egyszerre a föld és a nép elé került, A föld idegen, gyanús és rosszakaratú volt előtte. Teljesen különbözött attól az „anyaföldtől”, melyen Pósa és Ábrányi bölcsőnket ringatták s melynek szépségeit csak a torkából kidübörgő mondatokban érezte. És a nép! A Petőfi, a Hugó, a Szathmári Károly népe, nemének kunyhója mint az ős tisztaság vádja állott a romlott palotával szemben. Milyen egészen más volt ez a kepét elorzó, stólát meglopó, ravasz, csavarosmondatú és messzicélú nép. És így a fiatal pap, minden tényleges jósága és patetikus jóakarata dacára, lelki dagályának két fényes istensége helyett két meg nem értő és meg nem értett ellenséget talált, melyek vad csizmával tiporták szét minden elképzelt képtelenségeit. Az első években nyílt házat tartottak. Kellett a társaság ennek a rajongó életnek, hogy emberekhez dörzsölődjék, hogy nagy szavakban izzítsa át másokba a benne máglyákba rakott égő mondatokat, A környékbeli papság, kisbirtokosok, jegyzők, jóhangú kántorok szívesen vették útjukat ehhez a házhoz, ahol mindig megtárt karú vendégszeretet várt s ahol a bő eszem-iszomért csak a házigazda verseit és szavalatait kellett meghallgatni. Egész telt szekér családok jöttek s néha napokig eltartott a dinom-dánom. Ezeken a nagy zabálásokon az úgynevezett fenséges szavalatok és idézetek sűrűn váltakoztak trágár adomákkal, melyek a tiszteletes és egyéb asszonyokból épp olyan röhögés-zuhatagokat zúdítottak el, mint a férfiakból. Azzal ritkán lehetett vádolni a vendégeket, hogy elviszik a sok jót a háztól, mert a marasztás rendesen addig tartott, míg a széttántorgó vendégek visszaökldendeztélc a nagy barátságot a papilak udvarára. És mert eleinte szónoklatáért, verseiért, adomáiért igen ünnepelték: volt hitel. Az adósságok mint guruló sziklák áramlottak a ház felé, anélkül, hogy a magát szavakba élő gazdának fogalma lett volna, hogy a saját és családja életét gyilkolja meg.