Ljudmila Ulickaja

Szonyecska

– részlet –

alapdarab

A mű eredeti címe
СОНЕЧКА

Fordította
V. GILBERT EDIT

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Людмила Улицкая: БЕДНЫЕ РОДСТВЕННИКИ
РАССКАЗЫ. СЛОВО, Москва, 1994

© Ljudmila Ulickaja, 1994
Hungarian translation © V. Gilbert Edit, 2006

Kicsi gyerekkorától kezdve, a csecsemőkorból alig kinőve, Szonyecska mély olvasásba merült. Bátyja, Jefrem, a családi mókamester folyton ugyanazzal a tréfával gyötörte, ami pedig már eleve is gyenge poén volt:

– Az állandó olvasástól Szonyecskánk feneke olyan lett, mint a szék, az orra meg mint a körte!

Sajnos, még nem is túlzott nagyon a viccelődéssel: Szonyecska orra valóban körteszerűen kiszélesedett, az egész kislányon pedig véznasága, széles válla, pipaszárlába és a sok üléstől szétlapult feneke mellett csupán egyvalami volt feltűnő – korán kifejlődött, nagy, asszonyos melle, ami nemigen illett a sovány testhez. Szonyecska vállait előreejtve, görnyedten járt, hosszú, bő köpenyeket hordott, röstellte fölöslegesen dús idomait elöl, a sivár laposságot hátul.

Régóta férjnél lévő nővére együttérzett vele, s időnként nagylelkűen megjegyezte, hogy Szonyecskának szép a szeme. De azok a szemek a legátlagosabbak voltak, kicsik és barnák. Igaz, Szonyecska szempillái ritka bőséggel, három sorban is nőttek, s megnyújtották szemhéja duzzadt szélét, ám ebben sem volt különösebb szépség, sőt inkább akadályt jelentett, tudniillik a rövidlátó Szonyecska egészen kis korától szemüveget hordott…

Teljes húsz éven át, héttől huszonhét éves koráig Szonyecska szinte megszakítás nélkül olvasott. Úgy zuhant az olvasásba, mint az ájulatba, amiből csak a könyv utolsó lapján tért magához.

Rendkívül tehetségesen olvasott, mondhatni, egyenesen zseniálisan. A nyomtatott szó iránti fogékonysága olyan erős volt, hogy a kitalált hősök együtt léteztek az élőkkel, a hozzá közel állókkal, és Natasa Rosztova tiszta szenvedése a haldokló Andrej herceg ágyánál hitelességét tekintve tökéletesen egyenrangú volt Szonyecska nővérének égető fájdalmával, aki egy ostoba figyelmetlenség miatt veszítette el négyéves kislányát: amíg fecsegett a szomszédasszonnyal, nem vette észre, hogy kövér, ügyetlen, bávatag kislánya belecsúszott a kútba…

Mi volt ez – teljes értetlenség a minden művészetben jelen lévő játék iránt, az éretlen gyerek őrületes hiszékenysége, a képzelet hiánya, ami a kitalált és a valóságos közti határ leomlásához vezetett, vagy éppen fordítva: olyan önfeledt kilépés a fantasztikum világába, hogy minden, ami annak határain kívül maradt, elveszítette értelmét és tartalmát?…

Az olvasás, amely lassan az őrület enyhe formáját kezdte ölteni, nem hagyta el Szonyecskát álmában sem: álmait is mintha olvasta volna. Lebilincselő történelmi regényeket álmodott, és a cselekmény jellegéből kitalálta a könyv betűtípusát, különös módon érzékelte a bekezdéseket és a központozást. A beteges szenvedélyével összefüggő belső elváltozás álmában még jobban elmélyült: ott teljes jogú hősnőként vagy hősként szerepelt, keskeny mezsgyén egyensúlyozva a szerző akarata, melyet ismerni vélt, és aközött, ahogyan ő maga igyekezett az adott helyzetben mozogni, fellépni, cselekedni.

Kifulladt a NEP. Szonyecska apja, egy Belorussziából való kisvárosi kovács leszármazottja, egy született műszerész, akiből a praktikus leleményesség sem hiányzott, becsukta maszek órásműhelyét, és erőt véve eredendő irtózásán bármilyen futószalagon gyártott terméktől, belépett az órakészítő üzembe, makacs lelke pedig csak akkor könnyebbült meg, amikor esténként hozzáláthatott azon unikális szerkezetek javítgatásához, melyeket vegyes származású őseinek okos keze hozott létre.

Szonyecska anyja, aki haláláig nevetséges parókát viselt tiszta, pettyes kendője alatt, titokban egy Singer varrógépen varrogatott, szomszédasszonyait látta el primitív kartonruhákkal, amelyek harmonizáltak a hangos és nyomorúságos korral, melynek minden szörnyűsége az asszony számára a félelmetes „adóellenőr” szóban összpontosult.

Szonyecska viszont, miután úgy-ahogy megtanulta a leckét, naponta és percenként rázva le magáról a patetikus és harsány harmincas évek diktálta élet kényszerét, lelkét a nagy orosz irodalom tágas térségein legeltette, hol a gyanús Dosztojevszkij ijesztő mélységeibe szállt alá, hol Turgenyev árnyas fasoraiban bukkant fel, hol pedig a kis vidéki udvarházakban, amelyeket a ki tudja miért másodrendűnek elkönyvelt Leszkov elvtelen, áradó szeretete forrósított át.

Elvégezte a könyvtárosi technikumot, egy öreg könyvtár pinceraktárában kezdett dolgozni, és egyike volt azon ritka szerencséseknek, akik a megszakított élvezet könnyű sajgásával hagyták el a munkanap végén a poros és levegőtlen pincehelyiséget, egész nap nem tudván betelni sem a katalóguscédulák kötegeivel, sem a föntről, az olvasóteremből érkező rendelések fehérlő lapjaival, sem a sovány karjaiba leérkező kötetek eleven súlyával.

Magát az írói tevékenységet éveken át vallási szertartásnak tekintette: a Pavlov nevű másodrangú írót, Pauszaniaszt és Palamoszt bizonyos értelemben egyenrangú szerzőknek tartotta – azon az alapon, hogy a lexikonban ugyanazon az oldalon szerepeltek. Az évek során megtanulta önállóan megkülönböztetni a hatalmas könyvóceán igazán nagy hullámait a kicsiktől, a kicsiket meg a part menti habtól, amely csaknem teljesen ellepte a modern irodalmi részleg aszketikus polcait.

Miután szerzetesi elszántsággal több évet leszolgált a könyvraktárban, Szonyecska – engedve főnöknője unszolásának, aki ugyanolyan megszállott olvasó volt, mint ő – elhatározta, hogy beiratkozik az egyetem orosz filológia szakára. Egy nagy és ostoba felvételi tananyag alapján bele is fogott a felkészülésbe, s már éppen jelentkezni akart a vizsgára, amikor hirtelen minden összeomlott, minden egy pillanat alatt felfordult: kitört a háború.

Talán ez volt az első olyan esemény egész fiatal élete során, ami kiragadta őt az állandó olvasás ködös állapotából, amelyben leledzett. Apjával együtt, aki azokban az években egy szerszámműhelyben dolgozott, Szverdlovszkba evakuálták, ahol szinte azonnal az egyetlen biztonságot adó helyen találta magát – egy könyvtár pincéjében…

Nem világos, vajon az a társadalmunkban hajdanán meggyökeresedett hagyomány lépett‑e itt működésbe, miszerint a szellem drága gyümölcseit, amint a föld gyümölcseit is, késlekedés nélkül a föld alá kell vinni – vagy ez volt a védőoltás Szonyecskának élete elkövetkező évtizedére, amelyet éppen egy „földalatti” emberrel kell majd eltöltenie, leendő férjével, aki evakuálásuknak ebben a reménytelenül sanyarú első évében tűnt fel…

Robert Viktorovics azon a napon lépett be a könyvtárba, amikor Szonyecska beteg főnöknőjét helyettesítette a kölcsönzőben. A termetre alacsony, szúrósan csontos, szürkés-ősz férfi nem is vonta volna magára Szonyecska figyelmét, ha nem kérdezi meg tőle, hol találja a francia nyelvű könyvek katalógusát. Francia könyvek ugyan voltak, de a katalógusuk már rég elveszett, mivel nem volt rá igény. Ezen az esti órán, zárás előtt nem voltak látogatók, s Szonyecska levitte a különös olvasót a pincéjébe, a távol eső nyugat-európai sarokba.

Sokáig lenyűgözve állt a férfi a szekrény előtt, oldalra hajtott fejjel, egy éhes gyerek sóvárgó arckifejezésével, aki meglátott egy süteményestálat. Szonyecska a háta mögött állt, fél fejjel fölé magasodva, és majd belehalt a rá is átragadó izgalomba.

A férfi feléje fordult, váratlanul megcsókolta sovány kezét, és mély hangon, tele vibrálással, mint a kvarclámpa fénye a gyermekkori megfázások idejéből, így szólt:

– Hát ez egy csoda… Micsoda fényűzés… Montaigne… Pascal… – És még mindig nem engedve el Szonyecska kezét, sóhajtva hozzátette: – Ráadásul Elzevir kiadásban…

– Kilenc Elzevir van itt – bólintott büszkén a megilletődött Szonyecska, aki már kiválóan értett a könyvészethez, és ekkor a férfi furcsa tekintettel, alulról fölfelé végigmérte, de mintha fölülről nézett volna lefelé, keskeny ajkaival elmosolyodott, megmutatva foghíjas száját, tétovázott, mint aki valami fontosat akar mondani, de meggondolta magát, és mást mondott:

– Állítson ki nekem, kérem, olvasójegyet, vagy hogy is hívják ezt maguknál?

Szonya visszahúzta a férfi száraz tenyerei közt felejtődött kezét, és megindultak felfelé a vadhideg lépcsőn, ami a hozzáérő láb kevéske melegét is rögtön elorozta… Itt, az öreg kereskedőház szűk kis termében írja le először Szonyecska saját kezűleg a férfi eladdig számára teljesen ismeretlen nevét, amely pontosan két hét múlva az övé is lesz. S amíg a stoppolt gyapjúkesztyűjében ide-oda csúszkáló tintaceruzával írta az esetlen betűket, a férfi az ő tiszta homlokát nézve magában azon mosolygott, mennyire hasonlít ez a nő egy fiatal tevéhez, egy mindent tűrő, gyengéd állathoz, s azt gondolta: „Még a kolorit is: kreol, szomorúumbra és rózsaszínű, meleg…”

Szonyecska befejezte az írást, mutatóujjával feltolta lecsúszott szemüvegét. Jóindulatúan, kíváncsiskodás nélkül és türelmesen nézett a férfira: nem diktálta még le a címét.

Amaz viszont a legmélyebb zavarban volt a sorsszerűség váratlanul, derült égből villámcsapásként támadó, heves érzésétől: megértette, hogy a felesége áll előtte.

Előző nap töltötte be a negyvenhetedik évét. Egy élő legenda volt, de a Franciaországból a harmincas évek elején történt hirtelen, és ahogy a barátai tartották, indokolatlan hazatérésének köszönhetően a legenda elszakadt tőle, és szájhagyományként élt tovább a megszállt Párizs elnéptelenedő galériáiban, csakúgy, mint különös képei, amelyek túlélték a pocskondiázást, a felejtést, utóbb pedig a feltámadást és a posztumusz dicsőséget is. De erről ő mit sem tudott. Fekete, itt-ott kiégetett vattakabátjában, a kiálló ádámcsutkájú nyaka köré csavart szürke törölközővel, mint egy mázlista balek, aki leülte a maga bagatell öt évét, és most ideiglenesen festőként dolgozik egy üzem igazgatóságán, csak állt a suta nő előtt, és mosolygott, mert felfogta, hogy ezekben a pillanatokban zajlik le benne az újabb árulás, amiben fordulatokban gazdag élete olyannyira bővelkedett: elárulta ősei hitét is, szülei reménységét is, tanára szeretetét is, elárulta a tudományt, baráti szálakat szakított el kíméletlenül és azonnal, amint úgy érezte, hogy szabadságát rabláncra verik… Ez alkalommal szilárd nőtlenségi fogadalmát szegte meg, melyet a korai és csalóka siker éveiben tett, s aminek egyébként semmi köze nem volt az önmegtartóztatáshoz.

Nőimádó, nőfaló volt, sok táplálékhoz jutott ebből a kiapadhatatlan forrásból, de mindig éberen őrködött a függetlenségén, ő maga félt volna ama női ösztön táplálékává válni, amely oly paradox módon bőkezű azokhoz, akik csak elvesznek tőle, s pusztítóan kegyetlen az adakozókkal.

Szonyecska rezzenetlen lelke azonban, amely köré ezernyi elolvasott könyv vont selyemgubót, melyet a görög mítoszok füstje-zúgása, a középkor hipnotikus-éles fuvolahangjai, Ibsen ködös-szeles sóvárgása, Balzac szövevényes unalma, Dante asztrális muzsikája, Rilke és Novalis kifinomult szirénénekei ringattak álomba, és a nagy oroszoknak egyenesen az ég szívéhez szóló, morális kétségbeesése csábított el – Szonyecska rezzenetlen lelke nem ismerte fel a saját nagy pillanatát, gondolatai csak akörül forogtak, hogy nem kockáztat‑e túl sokat, ha kikölcsönzi az olvasónak azokat a könyveket, amelyeket csak az olvasóteremben szabad használni…

– Címe? – kérdezte szelíden.

– Tudja, én szolgálatilag vagyok itt. Az üzemigazgatóságon lakom – magyarázta a furcsa látogató.

– De az igazolványát azért adja ide, a lakcímbejelentőt – kérte Szonyecska.

Amaz kutatni kezdett valamelyik mély zsebében, majd kihúzott egy gyűrött igazolást. A nő sokáig nézte a szemüvegén át, majd megrázta a fejét.

– Nem, nem tehetem. Maga a megyéhez tartozik…

Kübelé kiöltötte vörös nyelvét a férfira. Úgy tűnt neki, mindennek vége. Visszadugta a zsebébe az igazolást.

– Csináljuk így: kiveszem a saját nevemre, maga pedig elutazása előtt visszahozza nekem őket – mondta bocsánatkérő hangon Szonyecska.

És a férfi megértette, hogy minden rendben van.

– Csak arra kérem, nagyon vigyázzon rájuk – kérte a nő kedvesen, és már csomagolta is egy szakadozott újságpapírba a három kis alakú kötetet.

A férfi szárazon megköszönte, és sarkon fordult.

Mialatt Robert Viktorovics utálkozva töprengett az ismerkedés technológiáján és az udvarlás nyűgén, Szonyecska sietség nélkül befejezte hosszú munkanapját, és hazafelé készülődött. Egy cseppet sem aggódott már a három értékes könyv sorsa miatt, amelyeket gondatlanul kiadott egy idegennek. Minden gondolatát a hideg és sötét városon át hazáig vezető út kötötte le… … …

Ljudmila Ulickaja 1943-ban született a Déli-Urálban, az egyik legnépszerűbb kortárs orosz író, számos jelentős orosz és nemzetközi díj kitüntetettje.

Könyveit több mint harminc nyelvre fordították le.

Művei a Magvető Kiadónál

Médea és gyermekei (2003)

Életművésznők (2004)

Vidám temetés (2005)

Szonyecska (2006)

Odaadó hívetek, Surik (2007)

Kukockij esetei (2008)

Daniel Stein, tolmács (2009)

Történetek állatokról és emberekről (2009)

Elsők és utolsók (2010)

Imágó (2011)

Történetek gyerekekről és felnőttekről (2012)

A mi Urunk népe (2012)

Örökbecsű limlom (2013)

Jákob lajtorjája (2016)

A lélek testéről (2020)

Csak egy pestis (2020)

Az igazi nevem (2023)

A sorozatban megjelent kötetek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Esterházy Péter: Egy nő

Gabriel García Márquez:
A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Előkészületben

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Morcsányi Géza
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Korrektor Molnár Eszter Edina
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 576 3
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL

Tartalom