© Szacsvay László, Vajda Katalin, 2025

A borítót Karcagi Klára terve alapján Székelyhidi Zsolt készítette

A borítón felhasznált fotó Dömölky Dániel munkája

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Ez a könyv, mint annyi sok minden, legjobb barátomnak, Micunak (Benedek Miklós) köszönhető. Szegény Micu élete utolsó másfél évében már csak készülő könyvével foglalkozott. Rettentő izgatottan és – szokásához híven – aprólékos precizitással dolgozott rajta. De a könyv megjelenését már nem érhette meg. Épp, amikor a kézirat indult volna a nyomdába, akkor indult ő is élete utolsó útjára. A könyv bemutatójára engem hívtak meg mint legjobb barátot, hogy helyette beszéljek róla. Nem volt egyszerű, azóta sem az, nélküle. Ennek ellenére jól sikerülhetett a beszélgetés, mert ekkor született meg a kiadó igazgatójának, Király Leventének a fejében a gondolat, hogy én legyek a témája Vajda Kati következő könyvének. Soha életemben nem jutott eszembe, hogy valaha is könyv születik rólam. Kösz, barátom, hogy még „Onnan” is intézkedsz az érdekemben. De hogy milyen az élet: augusztusban egy verőfényes délelőtt felhívott egy újságíró, hogy szeretné megírni életem történetét. Alig másfél óra múlva újra csöngött a telefon, Király Levente hívott ugyanezzel a kéréssel. Mondtam, hogy épp az imént ígérkeztem el valaki másnak, mire ő roppant ügyesen, szelíd erőszakot alkalmazva rábeszélt, hogy inkább az ő ajánlatát válasszam. És persze a fő indoka Micu volt, és Kati. Azzal érvelt, hogy ha ugyanaz az író és ugyanannál a kiadónál jelenik meg, akkor ez egy afféle „pároskönyv” lehetne, így nyomtatásban is együtt maradunk, megörökítve barátságunkat. Önök szerint lehet erre nemet mondani? Én nem tudtam. Úgyhogy, kedves Olvasók, a következő pár száz oldalért őt terheli a felelősség. Én a magam részéről bocsánatot kérek, amiért betolakodom az otthonukba! De ha már így alakult, tartsanak velem! Beszélgessünk!

Előre is köszönöm megtisztelő figyelmüket.

1.

1947-ben születtem egy őszi napon, egy évvel később, mint ahogy a forint bejött, mondhatni az új forint gyermeke vagyok.

– Ugye, milyen jó nekem?

Azt nem láttam, ahogy seprűvel seprik fel az utcáról a milpengőket, de amikor bementünk apámmal a városba, láttam a szétlőtt Divatcsarnokot, ami már rég nem Divatcsarnok, láttam a Köztársaság téren, ma II. János Pál pápa, fejjel lefelé lógatott embereket, meg annyi sok sebet… láttam a romos hidakat, amelyek még nem voltak újjáépítve, a Vár úgy nézett ki, mint egy ementáli sajt.

’56-ban kilencéves voltam, szóval átéltem az ellenforradalmat, pardon, forradalmat.

– Ki győzi ezt a sok elnevezést…

Az Amerikai út 32-es számú ház, ahol laktunk, három aknát kapott épp akkor, amikor mi, gyerekek stukkot játszottunk a ház előtt. A stukk úgy néz ki, hogy felrajzolunk a földre vonalakat, mint egy teniszpályán. A vonalon kívül van két srác, a többiek belül. Ők ketten labdával dobálnak minket, akik belül vagyunk. Akit sikerül eltalálni, az kiáll, és bejön helyette az, aki dobta. Szóval az a játék, hogy el tudj ugrani a labda elől. Én elég ügyes voltam ebben, épp nagyban ugrálok, amikor kilép apám, ő volt akkoriban a házbizalmi, és elkiáltja magát: „Késő van! Vége a játéknak! Minden gyerek irány haza!” Szétszéledtünk. Alig telt el tíz perc, és beesett egy akna pontosan oda, ahol a stukkot játszottuk. Észvesztve rohantunk a pincébe, ahol egy hetet töltöttünk étlen-szomjan. Senki nem volt erre felkészülve, nem vittünk magunkkal se ennivalót, se innivalót. Azt ettük, amit ott találtunk: nyers krumplit. T alakú pincénk volt, a T betű hosszú részén ültünk mi, gyerekek és az öregek, a másik oldalon ültek-álltak, ahogy a hely engedte, a felnőttek. Olyan szorosan voltunk, hogy alig fértünk el, ott gubbasztott az egész ház. Szenen aludtunk egy ócska pokrócon, persze csak mi, gyerekek meg az öregek. Egy idő után fogyni kezdett a levegő, mert az ablakok be voltak zsákozva, csak egyetlen pici ablak nem, de az a T betű másik oldalán volt. Mellettem egy tizenéves kislány ült, szinte rám préselve, és a rossz levegő miatt egyszer csak rosszul lett, rám borult, és lehányt.

– Na, most képzeljék el, ott ültem a hányásban, amíg el nem múlt a csinnadratta.

A másik akna a szomszéd ház hátsó udvarán landolt, aminek a közepén egy fa állt. Az első emeleten az egyik konyhában a család épp vacsorázott. A bevágódott repesz a fának ütközött, majdnem kettévágta, és ez mentette meg a család életét. A harmadik akna története a legviccesebb. A földszinten laktak Pólék, két idős hölgy, testvérek. Egész nap otthon ültek, horgoltak, kötöttek, rádiójuk nem volt, megjegyzem, akkor még nekünk se, a televíziózás még nem indult be, szóval eléggé unatkoztak a hölgyek, ezért ha találtak a lakásban egy porszemet, boldogan nekiálltak takarítani. El is terjedt a házban a mondás: „Pólék találtak egy porszemet, mert nagytakarítanak!” Amikor vége lett a csinn-bummnak, óvatosan avászkodtunk felfelé a pincéből, és látjuk, hogy Pólék lakását teljesen szétlőtték. A zongora ott lógott a kitört ablakpárkányon, rémes látványt nyújtva. A felnőttek azon tanakodtak, ki fogja szegényeknek megmondani, aggódtak, hogy rosszul lesznek, ha meglátják a lakást, de még nem sikerült dűlőre jutniuk, amikor megjelentek a lépcső tetején Pólék. Szó és hang nélkül berohantak a szétlőtt lakásba, és a következő pillanatban már fordultak is vissza, kezükben a hatalmas perzsaszőnyeggel, amit, mint a világ legtermészetesebb dolga, feltettek a porolóra, és boldogan elkezdték letisztítani. Végre volt mit csinálniuk! Ilyen pozitív hozzáállást kívánok mindenkinek az élethez!

Nem biztos, hogy szerencsés dolog, ha egy kilencéves fiú hullát lát. Tisztán emlékszem arra, hogy egy Csepel teherautó fordul be a Thököly útról az Amerikai útra, nyilván az Idegsebészetre ment, a plató tele volt halottakkal, sebesültekkel, a kanyarban azonban hárman lepottyantak. Két halott, egy élő. Szívesen lemondtam volna erről az élményről, mondom ezt mai fejjel. De milyen a gyerek! Az egyik srác elkiáltotta magát: „Gyertek gyorsan fel a Mexikói úti töltésre, van ott egy szénné égett hulla, nézzük meg!” És mi, gyerekek, ahányan csak voltunk, rohantunk. Egy tankból lógott ki szegény, nyilván orosz, vagyis akkor szovjet katona lehetett, egy Molotov koktélt kaphatott a tank, de ő már nem tudott kimászni, szénné égett, mielőtt kijutott volna. Nagyon megrázott a látvány. Amilyen izgatottan futottam oda, olyan zaklatottan indultam haza.

A sarkon volt egy étterem, ha jól emlékszem, Halász csárdának hívták, volt egy kerthelyisége, körben lánccal elkerítve. Mivel már jócskán az őszben jártunk, a kerthelyiség nem üzemelt, az asztalok is be voltak szedve. Egyszer csak a város felől jött egy páncélautó és így csinált: putty… brrr…brrr… egy sorozatlövést adott le. Ami mozgott, arra lőtt. Mi úgy beszartunk, hogy rohantunk, ahogy bírtunk. Futni nagyon tudtam, erről később még mesélek.

Sose voltam híres a bátorságomról, akkor annyira megijedtem, hogy keresztülvágtam a kerthelyiségen, hogy lerövidítsem az utat. Sajnos megfeledkeztem a láncról, és fennakadtam rajta. A torkomból ömleni kezdett vér, de nem érdekelt, futottam, amíg haza nem értem. Otthon szemügyre vettem a dolgot, emlékeztem, hogy anyám mindig Castellani oldattal kente be a lábam, ha lejött róla a plezúr és vérzett. Gondoltam, ez is vérzik, akkor biztos jó lesz rá a Castellani, ami egy jódos folyadék. Jól meghúztam az üveget. Hihetetlen élmény volt, de megvolt a hatása, mert elállt a vérzés, és ez volt a lényeg. Izgultam, mert tudtam, ha észreveszik a szüleim, ki fogok kapni, amiért ellógtam ilyen veszélyes időkben.

Egyszer, amikor már vége volt mindennek, apám leküldött a trafikba tíz doboz cigiért. Béke cigarettát szívott, ma már nincs ilyen. A trafikban is, mint mindenhol, sorba kellett állni. Mikor végre odaértem, így szóltam: „Kérek tíz csomag békét!”, mire a mögöttem álló férfi megszólalt: „Ránk is férne már!”

Gyerekfejjel, egy-két ijesztő látványtól eltekintve, leginkább szórakozásnak véltük ’56-ot. Nem kellett iskolába járni, ráértünk rosszalkodni. Az egyik kedvenc csínytevésünk az emberek ijesztgetése volt. Kitéptünk lapokat a füzetből, összehajtottuk, a széleit megnyálaztuk és összeillesztettük, mintha egy zacskó lenne, ezután felfújtuk. Csináltunk egy csomót, leraktuk a ház melletti járólapra és végigfutottunk rajtuk, azok meg szépen durrogtak, mintha lőttek volna. A szerencsétlen emberek rohantak, amerre láttak, mi meg röhögtünk. Másik rémtettünk a botozás volt. Amikor kezdett sötétedni, lehúzták a redőnyöket. Fogtunk egy botot és végighúztuk a redőnyön. Irtózatos hangja volt, de mire kijöttek megnézni, mi történt, már nem voltunk sehol. Mindig valami baromságon törtük a fejünket. Nagyon divatos volt a pénztárca játék. Az úgy nézett ki, hogy szereztünk valami ócska pénztárcát, kitömtük papírral és hozzákötöttük egy damilhoz. Elbújtunk a kerítés mögé és figyeltünk. Jött egy ember, észrevette a pénztárcát, először úgy csinált, mint akit nem érdekel, aztán óvatosan körbenézett, és ha nem látta senki, lehajolt, mintha keresne valamit, és csak úgy mellékesen nyúlt a pénztárca után. Ekkor jöttünk mi! Mielőtt elérte volna, meghúztuk a damilt. Így persze hiába nyúlkált, nem érte el a pénztárcát, mi pedig nagyot röhögtünk és elfutottunk.

Apropó, futás. Mint mondtam, remek futó voltam, aminek egyrészt a bátorság hiánya az oka, másrészt, és ez a nyomósabb, hogy a Fischertől mindennap kaptam egy pofont. A Fischer egy utcagyerek volt. Egyszer összeszedtem minden nem létező bátorságomat és visszaadtam! Nem nagyon ütöttem meg, viszont levertem a szemüvegét. Erre olyat villant a szemüveg nélküli szeme, hogy futottam, mint állat, mert tudtam, ha elérem a lakásajtót és becsöngetek, nem mer odajönni. Miután már jól begyakoroltam a futást, nagy szerencse ért. A Kepes fivérek, a későbbi jéghoki válogatott tagjai valószínűleg olvasták a Pál utcai fiúkat, mert elkezdték játszani az Áts brothers-t. Közölték a Fischerrel, hogy én tabu vagyok, Nemecsek lettem, és attól kezdve, Fischer leszállt rólam.

Igazi grundéletet éltünk a házunk előtti hatalmas üres placcon, ott bicikliztünk, szánkóztunk. Más élet volt… Mi a földszinten laktunk, én általában a fürdőszoba ablakán keresztül közlekedtem, nem volt kulcsom, de nyitva volt minden ablak, sokszor a lakás is. Eszébe se jutott az embernek más lakásába bemenni, legfeljebb bekopogtunk, hogy „Rózsikám, nincs egy kis liszted?” Vagy jött a cigányasszony, aki pompás blúzokat árult.

Rengeteg élményem van abból az időből. Ott van például a bikázás.

– Tudják, hogy mi az? Elmondom.

A bika lópatkószög. Öt darab lópatkószöget használtunk, amiket rozsdásan találtunk és fényesre játszottuk. Képesek voltunk reggel egy órával korábban bemenni a suliba, hogy lejátsszunk egy pár meccset. Bikázni úgy kell, hogy elhelyezzük szépen az asztalon a bikákat, felveszünk egyet és feldobjuk. Amíg a levegőben van, felveszel egy másikat, és azzal a kezeddel, amiben a felvett bika van, elkapod a feldobottat. Ekkor már két bika van a tenyeredben. Most feldobsz belőle egyet, a másik a tenyeredben marad, hozzáveszel még egyet, és elkapod a levegőben lévőt. És így tovább egyesével dobálod fel, és veszed fel az újat, amíg mind az öt bika a kezedbe kerül. Nem mindegy, hogy milyen magasra dobod; ne legyen túl magas, de legyen időd felvenni az újat. Ezután jön a nehezebb kör. Egyet dobsz fel, de kettőt veszel fel, azután hármat, majd mind a négyet egyszerre. Ha ez megvan, és öt bika van a tenyeredben, akkor feldobsz belőle egyet és a többi négyet leteszed és elkapod azt az egyet. Ha idáig eljutottál, akkor terít az ember. Csinálsz egy kaput a hüvelyk- és mutatóujjaddal, az ellenfél beállít a kapuba egy bikát, ő a kapus, és miközben feldobsz egyet, egy másikat be kell hajtani a kapuba úgy, hogy a kapust ne döntsd fel, és persze el kell kapni azt, amelyiket feldobtad. Ilyenkor magasabbra kell dobni. Ha mindet begyömöszölted a kapuba, és még mindig játékban vagy, akkor feldobod mind az ötöt, gyorsan tenyérrel lefelé fordítod a kezed, a feldobott bikák így a kézfejre esnek, onnan újra feldobod, és igyekszel egyenként elkapni. Ez csak egy srácnak sikerült. A többiek sorjában törték ki az ablakokat, mert, ahogy megpróbálod egyenként elkapni a bikákat, óhatatlanul beleütsz valamelyikbe, az gellert kap, és repül, ahová akar. Általában ablakokba szeret repülni. Én négyet bírtam elkapni egyszerre, az is nehéz, mert sorba kell rakni a kézfejen a bikákat, szépen eligazítani az ujjaiddal – ez azért szükséges, mert egyenként kell őket elkapni úgy, hogy a már elkapott ne essen ki a markodból. Hát ez volt a bika. Nyeremény nem volt, de híre ment az eredménynek. Az a srác, aki elkapta mind az ötöt, már szinte zsonglőr volt. Később én is hasznát vettem a bikázásnak O’Casey „A kezdet vége” című előadásban, ahol tányérokat dobáltunk Stohl Bucival, de ő sokkal ügyesebb volt nálam. Aztán Gothár, ő rendezte a darabot, hozott egy szakembert a cirkuszból, egy igazi zsonglőrt, aki megmutatta a trükköt, ami mindössze annyi, hogy a tányérokat fejjel lefelé kell dobni, mert akkor kapja meg azt a svungot, amitől repülni tud, különben elszáll a francba. Ezt tapasztaltuk a próbákon. Stohlnak volt nehezebb dolga, mert én dobtam, és neki kellett elkapni. Szegény nem egyszer elvágta a kezét, de őrült ügyes, elképesztő dolgokat csinált abban az előadásban. Mondjuk, volt olyan, hogy nekem is fejjel lefelé kellett lógni egy trapézon, ami tök jó volt, mert épp lumbágóm volt, és az húzta ki.

Késői gyerekek vagyunk a nővéremmel. Szüleim rossz időben születtek. Ha belegondolok, az én generációm, ’56-ot kivéve, békében élt… eddig.

Apu és anyu

Hogy a szüleim miken mentek keresztül – 1907, 1908-as születésűek –, az valami rémes. Gyerekfejjel átélték az első világháborút, a Tanácsköztársaságot, majd a Horthy-rendszert, a zsidótörvényeket, a numerus clausust, később a B-listázást, a második világháborút, az ötvenes éveket, ’56-ot, szóval én amondó vagyok, hogy addig örüljünk, amíg nem lőnek. Fiatal éveikben mással voltak elfoglalva, nem a családtervezéssel. Apám, Szacsvay Fehér Tibor ifjúsági és történelmi regényeket írt, amúgy magyar–történelem szakos tanárként dolgozott. Két testvére volt a húga, Bözsi és az öccse, Béla. Bözsi Kispesten maradt a szülői házban, amit végül én örököltem meg, de beköltözött néhány hajléktalan, és teljesen használhatatlanná tették. Béla hamar meglógott a családból, vagány pali volt, lobbizott, gyárban dolgozott, villanyóra-leolvasó volt és fejszámoló. Apám általános iskolában tanított, utoljára a József Attila Gimnázium Dolgozók Tagozatának igazgatója volt, de tanított az Irányi utcai általános iskolában, ahol többek között kollégám, Benkő Péter volt a növendéke. Nagyon tudott tanítani, szerették a tanítványai. Benkő Peti mesélte, hogy bárhova ment felvételizni, mindig az apám magyaróráiból táplálkozott. Régen sokan megállítottak az utcán, azt hittem, autogramot kérnek, helyette apámról áradoztak. Sose felejtem el, egyszer egy rendőr jött felém azzal a svunggal, amiből érezni lehetett, hogy meg fog állítani. Amilyen félős vagyok, már készítettem a papírjaimat, és rettegtem, hogy mit akar. Odalépett, udvariasan elnézést kért, és azt mondta: „Nem akarok semmit, csak kérdezem, hogy van az édesapja? Tanított engem az iskolában, és annyira szerettük!”

Hetvenéves koromban lettem zsidó. Csak azért térek ki erre, mert említettem, hogy a szüleim megélték a zsidótörvényt, a numerus clausust, és ebből egyesek arra gondolhatnak, hogy…, mert ma divatos arra gondolni, hogy… Íme, zsidóságom nemesen egyszerű története. Hol volt, hol nem volt, a hatvanas éveim vége felé egy szép napon arra ébredek, hogy fáj a kis micsodám.

– Értik, ugye?

Ott lenn az, ami a csecsemőknek szokott szűk lenni, az nálam pár évet eltolódott. Piszkosul fájt, és rengeteget szenvedtem. A gyerekeknél, már aki zsidó, egyszerű, nekik a „mohel” megoldja. Én ezzel szemben urológushoz mentem, aki, korombeli lévén, már nem vállalt műtétet. Ajánlotta a fiát, aki szerencsére gyorsan meg is oldotta: nyissz – és már vége is volt a szenvedésemnek. Érzéstelenítette, úgyhogy nem fájt, viszont zsidó lettem. Viccet félretéve, tudomásom szerint nem vagyok zsidó, illetve van bennem valamennyi… ahogy mondani szokták: „benne van a vonó”, igaz ezt nem a zsidókra mondják.

– Bár újabban tökmindegy…

Anyámnak az anyja volt zsidó, az apja nem, és apám se, szóval huszonöt százalékban vagyok zsidó, plusz a fityma.

Apám, eredetileg Fehér Tibor, valamikor régen, amikor én még nem éltem, felvette az édesanyja, Szacsvay Jolán óvónő lánykori nevét. Hogy miért tette, nem tudom, csak találgatok. Ez abban az időben lehetett, amikor a Fehér sokszor korábban Weiss volt. Lehet, hogy ez volt az oka, de lehet, hogy nem, már sose fogom megtudni. Nem volt ez téma otthon, soha nem beszéltünk ilyesmiről, általában semmilyen témában nem voltak közlékenyek a szüleim. Talán az volt az oka, hogy késői gyerekek vagyunk, a szüleink negyven körüliek voltak, amikor születtünk, és ők még másfajta nevelést kaptak. Apámnak van egy regénye, a nagyregénye, az Árnyék az úton, azt negyvenéves koromban adta oda. Addig nem olvashattam el. Úgy érezhette, hogy korábban még nem voltam elég érett rá? Nem értem, miért? A regény egy családtörténet, és szerintem gyönyörű. Az is lehet, hogy engem féltett, mert szerinte volt benne valami olyasmi, ami esetleg nem tetszett a hatalomnak, és nem akarta, hogy bajom legyen. Az biztos, hogy egy többszörösen megfélemlített generációhoz tartozott. Ismertebb könyve még a Zoárd vitéz, egy korai ifjúsági történelmi regény. Most tudtam meg, hogy van Wikipédia oldala is. Ki csinálhatta, fogalmam sincs.

Apám apja a későbbi Ganz Mávagban volt fegyverkovács, ő lehetett éppen Weiss, ki tudja.

Anyám tanítónő volt, első–második osztályban engem is ő tanított. Szörnyű volt! Ezenkívül angolt és németet tanított maszekban, máshogy akkor nem lehetett. Az anyakönyvi kivonatom szerint Szacsvay Fehér László Tibor Bertalan vagyok.

– El tudják ezt képzelni egy színlapon?

László azért lettem, mert anyámnak volt egy öccse, aki meghalt a háborúban. Feljött az óvóhelyről cigarettázni, és egy eltévedt golyó eltalálta. Őt hívták Lászlónak. Tibor az apám, Bertalan pedig az anyai nagyapám után lettem, akit egyszer, ha láttam életemben. Hivatalosan ma is Szacsvay Fehér Lászlóként írok alá, de már a főiskolán se mutatott jól a Szacsvay Fehér László fh., így maradt csak a Szacsvay, alias Szacsy vagy Szacsyka.

Általános iskola első osztály, anyám volt a tanító néni

A nevem miatt sokan gondolják, hogy a Nemzeti Színház híres Shakespeare-színészének, Szacsvay Imrének vagyok a rokona, és ez igaz is, csak nem tudom, milyen fokon. A Szacsvayak valamikor a 15. században kettészakadtak, és lettek az úgynevezett Lécfalvi Szacsvayak meg az Esztelneki Szacsvayak. Mi az Esztelneki ághoz tartozunk, Szacsvay Imre, a színész is, szóval szegről-végről egy család vagyunk, csak miután nekem a nagymamám Szacsvay lány, így nem egyenes ági a rokonság, ezért nehezebb követni.

Van címerünk is, anyám, aki jól rajzolt, egyszer meg is festette. Nem sokra megyek vele, de itt van a falon.

Egyszer odajött hozzám egy kislány az utcán, hogy neki megvan Szacsvay Imre naplója, és nekem szeretné adni. Megköszöntem, és azóta nálam van. A kislány azóta színészkollégám a Katona József Színházban. Mentes Júliának hívják.

Szacsvay Imre naplója

Szacsvay Imre Lear király szerepében, Vízvári Gyulával

De létezik egy másik Szacsvay Imre, szintén az Esztelneki ágból, ő ügyvéd volt és egyben Kossuth titkára. Ő szerkesztette és jegyezte a Függetlenségi Nyilatkozatot. Egyetlen történelemkönyvben sincs benne. Hogy miért nem, azt nem tudom. A Kerepesi úton egy tömegsírban van eltemetve. Az aradi tizenhárommal egy időben végezték ki, de nem Aradon, hanem Budapesten. A Szabadság tér, ma Liberty Square helyén volt a császári börtön. Még nem voltak ott azok a házak, a paloták, a tőzsdepalota se, ezek mind később épültek. Az egész egy börtön volt, és ahol most a Batthyány örökmécses van, ott volt a vesztőhely. Csak Batthyány Lajos kapott golyó általi halált, a többiek mind bitófára kerültek. Szacsvay Imre bűne az volt, hogy nem vonta vissza az általa jegyzett Függetlenségi Nyilatkozatot. Egyszer meghívtak Nagyváradra, hogy olvassam fel Szacsvay Imre szobránál az utolsó levelét, melyben bocsánatot kér szüleitől és testvéreitől, amiért ki fogják végezni. Szobra is áll Nagyváradon, a Kőrös partján „Egy tollvonás volt a bűne” felirattal.

Akkora kultusza van Nagyváradon, hogy nem győztem csodálkozni. Egy öreg néni odajött hozzám, és adott egy kis korondi korsót köszönetképpen. Ők együtt ünneplik augusztus 23-át és március 15-ét, szinte hihetetlen. De olyan is volt, hogy egy román delegáció meghívott a Parlamentbe, ahol a jegyzők termében, amit Szacsvay teremnek hívnak, szintén fel kellett olvasnom a levelet. Egy óriási festmény van ott róla, amit Kiss Tibor festőművész készített, és rólam mintázta az állát. Szacsvay Imre fotójáról számítógép segítségével levarázsolták a szakállt, és a festő szerint egy az egyben olyan az állam, mint az övé, ezért modellt ültem a képhez. Szóval, ha én magam nem is, de az állam már bent van az Országházban.

A 47-es születés előnye… mennyivel szebben hangzik, mintha kimondanám: hetvenhét. Van egy rossz poénom erre, de nem bírom kihagyni. Figyeljenek: Valójában még csak két 7-es vagyok!

– Rossz, ugye? Bocs. De azért a 78 éves születésnapomig még elsütöm egypárszor.

Visszatérve, a 47-es születés előnye többek között az volt, hogy nyáron nyaralhattam Csillebércen. Nem éppen a francia Riviéra, de nekünk tökéletesen megfelelt. A későbbi úttörőtábor még sehol se volt. Taxival mentünk föl az Istenhegyi úton, ahol még nem voltak házak, ma már a házaktól nem látod a hegyet. A mai napig emlékszem arra a gyönyörű útra, a taxi illatára, a mechanikus indexre és a küszöbre, az autónak még küszöbe is volt, érzem a bőrülés szagát. Anyámék megpakolták a csomagtartót, kiságy meg minden, nagy dolog volt, hogy a rokonságból Márta néninek volt ott egy faháza, és oda mehettünk nyaralni. Körös-körül csodálatos mezők, tele virággal, ott láttam életemben először olyan villát, amelyiknek a kertjében kőből készült, úszásra alkalmas medence volt. Na, nem Márta néni kertjében. Néztük a tesómmal, és csak ámultunk. Bent álltak a proli gyerekek, akik megkapták a régi urak házát, és azt se tudták, mit kezdjenek vele. Úszni nyilvánvalóan nem tudtak, helyette azt játszották, hogy „a mádáncsébúl kilocsujjuk a vizát!” Mi sóvárogva néztük kintről, és olyan dühösek voltunk, hogy legszívesebben pofán vágtuk volna őket. Ahelyett, hogy örülnének, hogy van medencéjük, fürödhetnének, lapáttal meg vödörrel „kilocsujják a vizát”. A szomszéd házban volt egy Józsika, akit nagyon utáltam, mert mindig el akarta venni az építőkockámat. Emlékszem a hangjára, két idős nénivel nyaralt, és állandóan ezt kiabálta: „Rezsinka néni, Leni néni, a Laci nem aggya odaja kockát!” Egyszer aztán, amikor átmentem hozzá, megsajnáltam. Rezsinka néni és Leni néni szalonnát próbáltak vele etetni. Felvágták a kenyeret katonákra, mindegyik katonán egy kocka szalonna, és ezt próbálták lenyomni a Józsika torkán. Akkoriban rettentően utáltam a szalonnát, hányingerem volt már a látványától is.

– Ma már imádom, majd elmondom, hol szerettem meg, ha nem felejtem el…

„Ezt a katonát a Leni néni kedvéért, ezt a katonát a Rezsinka néni kedvéért!” Szegény Józsika legszívesebben kihányta volna az egészet.

Apámnak volt egy növendéke, akinek az apja Gyarmati Dezső volt, nem a vízipólós, ez a Gyarmati találta fel a találatjelző készüléket, amit a vívásnál használnak. Dúsgazdag lett, volt háza Bécsben, a Dimitrov téren a sarokházban volt egy óriási lakása, nyaralója Széplak felsőn és Galyatetőn. Simca Aronde autója volt, ami a szovjet Pobedákhoz képest, mit mondjak, egy csoda. Ez egy négyszemélyes, francia autó, ezzel vitt föl a szerpentinen Galyatetőre. Gabi, a fia vagy buta volt, vagy zseni, nem tudom, de hogy nem volt suliba való, az biztos, viszont tudott síelni. Én nem tudtam, és nem is volt hozzá felszerelésem. Az erdésztől kaptam kölcsön egy fából készült lécet. Bakancsom se volt, csak egy félcipőm, amire valahogy nagy nehezen rákötöztük a fa sílécet és már siklottunk is. Pechemre tudtam korcsolyázni, így nem estem el rögtön, csak amikor begyorsultam. Életemben először volt a lábamon léc, nem tudtam semmit, még ekézni se. Beleütköztem egy kőbe, a léc azonnal kettétört, én meg kirepültem az útra. És jött az Ikarusz busz, szerencsére fölfelé és szerencsére lassan, így nagyobb baj nem történt, de az egyhetes tavaszi szünetben végig feküdtem. Síelés helyett Gabival sakkoztunk. Nem találta meg a sakk-készletet, csak a táblát, így kenyérbélből csináltunk sakkfigurákat.

– Annyit csapongok, hogy őrület, de ilyenek jutnak eszembe a gyerekkoromból.

A család

Amúgy elég magamnak való gyerek voltam. A sírversem is megvan már: „Féltem, amíg éltem.” Gyáva voltam, és az volt a baj, hogy a házban csak lányok laktak, így kiskoromban nem is tudtam gyakorolni a bátorságot. Nem tudok focizni, viszont tudok gombot varrni, de azért horgolni és kötni nem tudok. A lányoknak volt egy kedvenc labdajátékuk, amitől egyenesen megőrültem. A falra dobálták a labdát, és közben azt a hülye kis mondókát mondták: „Sima, csattanóra, szájbavágó, fülcibáló, párnatekerő, ó be karcsú nő.”

– Erre nyilván már csak az én korosztályom emlékszik.

Karácsony a nővéremmel, Marival

Nagyon rühelltem, amikor ezt kellett játszani. Vágytam a csibészek közé. Végre odaköltözött a házba Szidovszky Misi, és vele lehetett játszani villamosvezetést. A kihajtós konyhaasztalba bedugtuk a kést, és vijjogtunk, ahogy a villamos. Egy év múlva meghalt szegény leukémiában.

’58 táján elköltöztünk az Ajtósi Dürer sorra, ott aztán kinyílt a Városliget. Minden fűszálat ismertem.

– Ma már nem ismerem ki magam, annyira megváltozott.

Jártunk korcsolyázni, volt korcsolyabérletem, remek zene, tea, néztük a csajokat. Imádtam. Micu is megírta a memoárjában emlékeit a műjégpályáról, ki tudja, akár találkozhattunk volna már ott is, talán találkoztunk is, csak elblicceltük a megismerkedést. Jó sorsunk mégis összehozott minket…

Iskolába szerettem járni, de ott is mindig féltem minden feleltetéstől, pedig nem voltam egy lusta gyerek, de nem volt nagy akaraterőm. Szerettem csak úgy ülni és bámulni. Ma is szeretek bámészkodni.

Hetedikes koromban majdnem meghaltam. Kaptam egy fertőzést, de csak nagyon lassan jöttek rá, mi bajom. Arra emlékszem, hogy az iskolában már nagyon rosszul éreztem magam, valahogy hazamentem, és iskolatáskával a hátamon rádőltem az ágyra. Így találtak rám a szüleim. Annyi erőm nem volt, hogy levegyem a táskát és átöltözzek otthoni viseletbe. Irtóra fájt a fejem. És akkor elkezdődött az orvosról orvosra járás. Egyik szerint orbáncom volt, a másik szerint be volt gyulladva egy fogam, szegény anyámék vittek ide-oda. Szente doktor valami előadást is tartott rólam, hogy rossz fogból agyhártyagyulladás, de akkor már hidaltam, olyan rosszul voltam. Végső elkeseredésükben jött a mentő ötlet, és kihívták Generzick doktor bácsit, a gyerekorvosomat, aki rám nézett, és rögtön hívta a mentőket. Emlékszem a zöld ragálymentőre, amivel bevittek a kórházba, valami borzasztó volt! Iszonyú kemény, és baromira dobált, szerintem egy teherautót festettek át zöldre, és beletettek egy ágyat, mert semmi más nem volt ott. Szóval külön rémálom volt.

A László Kórházba kerültem, kiderült, hogy agyhártyagyulladásom van, mi több, élet és halál közt lebegek. Több mint egy hónapig feküdtem ott. Elfelejtettem írni, olvasni, járni is újra meg kellett tanulni. Akkor nem volt más gyógymód, csak a penicillin meg a lumbálás.

Ötször lumbáltak, az a gerinccsapolás hivatalos neve. Hát az egy szörnyűség! Támlával szembe kellett leülni egy székre, jött három olyan dupla- vagy inkább triplaszekrény méretű ember, akik lefogtak. Előtte már lekötöztek, de még ők hárman is fogtak. Nem szabad megmozdulni, mert akkor rossz helyre mehet a tű, és az még nagyobb bajt okozhat. Gondolhatják, mennyire fáj, ha három ilyen markos legény szükségeltetik hozzá, bár szerintem ezt nem lehet elképzelni. A seggem olyan volt, mint a szita, mert kaptam napi öt injekciót. Számolja ki, aki tud számolni, hogy az egy hónapon keresztül hány luk.

Volt egy csodálatos nővér, azóta is bánom, hogy nem tudtam vele később találkozni, gyerekfejjel nem kértem el semmilyen elérhetőségét. De sose felejtem el! Fertőző voltam, így nem jöhetett be senki hozzám. A kaját csúszdán küldték be. Át lehetett látni az összes kórtermen, ha az ember kiment a vécére, az is látható volt. Állandó kontroll kellett, hogy ha valaki rosszul lesz, közbe tudjanak lépni. A tiltás dacára bejött hozzám, sose tudok elég hálás lenni neki. Ő tanított meg járni, elkezdtük újra a betűket tanulni, talán valahol megvannak még azok a rajzok.

– Sajnos nem találtam meg. Bocs.

TARTALOM

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Képmelléklet

Képjegyzék

Szacsvay László színházi bemutatói

Film- és televíziós szerepek

Hangjátékok

CD-k és hangoskönyvek

Szinkronszerepek

Díjak, elismerések

Névmutató

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7146 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

HK Venetian – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License