Margot Morrell – Stephanie Capparell

A Shackleton-modell

Déli-sarki expedíció
mint vezetéselmélet

részlet

A fordítás alapja:
Margot Morrell – Stephanie Capparell: Shackleton’s Way: Leadership Lessons from the Great
Antartic Explorer, Nicholas Brealey Publishing, London, 2001

Copyright © Margot Morrell and Substantial Films Inc., 2001
Szöveg © Margot Morrell, Stephanie Capparell, 2001

Fordította: Garamvölgyi Andrea
Fordítás © Garamvölgyi Andrea, 2008

Szerkesztette: Garai Attila

Borítóterv: Pataki Imre

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Falcsik Mari
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 412 3

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Alisonnak és Jeannie-nek,

Roznak, Nevának és Susannek,
testvéreinknek, legjobb barátainknak

Sir ernest shackleton (1874–1922)

Forrás: Royal Geographical Society

„Várj csak! Mindenkinek megvan a maga Antarktisza.”

– Thomas Pynchon: V.

A Shackleton-modell

Azt mondják, Sir Ernest Shackleton volt „a legnagyszerűbb vezető, aki valaha élt ezen a földön”, mert megmentette annak a 27 embernek az életét, akik vele együtt zátonyra futottak az Antarktisz egyik úszó jégtábláján, és ott ragadtak majd’ két évre. A Shackleton-kutató, Margot Morrell és a The Wall Street Journal újságírója, Stephanie Capparell összefogtak, hogy bemutassák egy új generációnak Shackleton örök-érvényű vezetői képességeit – amelyeket bárki elsajátíthat.

Ernest Shackleton és legénysége az Endurance nevű hajóval 1914-ben szenvedett hajótörést az Antarktisz jegén. Több mint 2200 km-re voltak a legközelebbi emberi civilizációtól, és nem volt semmiféle kommunikációs eszközük. Reménytelen helyzetükben mégis túlélték a közel két éven át tartó megpróbáltatásokat. Olyan hideg volt, hogy hallani lehetett, ahogy megfagy a víz. Pingvin- és fókahúson éltek, saját szánhúzó kutyáikat is megették. Amikor a jégtábla kezdett széthasadni, mentőcsónakokba szálltak, és egy „pokoli szigetre” jutottak, ahol lassú éhhalál várt volna rájuk. Shackleton egy szál csónakban nekivágott egy heroikus, közel 1500 km-es útnak a fagyos Atlanti-óceánon, hogy megmentse az embereit. Csodával határos módon mindenki túlélte a kalandot; hála Shackleton kivételes vezetői képességeinek, mindannyian megőrizték testi-lelki épségüket.

Ez az egykor elfeledett felfedező most reneszánszát éli. Stephanie Capparell 1998-ban, a The Wall Street Journal hasábjain egyenesen „Shackleton-lázról” írt. Azok, akik kívülről tudják már Shackleton vezetői leckéit, igazán illusztris társaságot alkotnak, közéjük tartozik például az USA haditengerészetért felelős minisztere, az Apollo–13 parancsnoka, a TheStreet.com üzleti portál társalapítója. Ők mind elmesélik, hogyan segítette őket karrierjükben Shackleton. Ebben a könyvben, most először, részletes elemzést kapunk arról, mi a titka Shackleton vezetői sikereinek. Az eredményt pedig bárki sikerrel hasznosíthatja, aki vezető beosztásban dolgozik.

Tartalom

Előszó (Alexandra Shackleton)

Bevezetés

Sok közös van Shackletonban és a mai üzleti világ vezetőiben. Az ő emberközpontú vezetői hozzáállása jó útmutató lehet minden vezető beosztású üzletembernek. Manapság vannak, akik annak köszönhetik vezetői sikereiket, hogy képesek a saját helyzetükre alkalmazni Shackleton módszereit.

1. Vérbeli vezető

Shackletonnak az otthonról hozott családi értékek segítettek kialakítani egyedülállóan haladó szellemű vezetési stílusát. Igazi úttörő lett, aki a rossz tapasztalatokból kovácsolt értékes tanulságokat. Ragaszkodott a tisztes versenyhez egy olyan üzleti környezetben, amely gyakorta megkövetelte a felek közti együttműködést.
Richard Danzig, az Egyesült Államok haditengerészetért felelős minisztere szerint Shackleton széles körű kulturális érdeklődése a körültekintő vezetés egyik fő alkotóeleme.

2. A toborzás művészete

Shackleton tapasztalt legénységet akart toborozni. A felvételi beszélgetések nem a szokásos módon zajlottak, mert ő egyedülálló tehetségeket keresett. Csapatának kulcsfigurája a másodparancsnok volt. Optimista, derűs emberekkel akarta körülvenni magát, és a lehető legjobb fizetést és felszerelést kínálta nekik szolgálataikért.
James Cramer Shackleton példaértékű optimizmusának köszönheti, hogy befektetési alapja és a TheStreet.com megmenekült a korai bukástól.

3. A bajtársiasság szelleme

Mielőtt cselekedett volna, Shackleton mindig mindent alaposan megfigyelt. Kialakította a munka rendjét és menetét, így mindenki tudta, hol a helye. Felszámolta a hagyományos hierarchiát. A legénységével tisztességesen bánt. Közvetlen, baráti hangulatú összejövetelekkel erősítette a csapatszellemet.
Eric Miller, a Donaldson, Lufkin & Jenrette vezető tanácsadója szerint Shackleton stratégiája remekül illik a mai munkahelyek világába.

4. Mindenkiből a legjobbat!

Shackleton vezetőként a példamutatás híve volt. Megértette és elfogadta legénységének csípős megjegyzéseit és gyengeségeit. Négyszemközti beszélgetésekkel alakított ki személyes kötődést az embereivel. Mindig hajlandó volt segíteni másoknak munkájuk elvégzésében, így sikerült elérnie, hogy mindenki kihozza magából a maximumot.
Luke O’Neill vezeti a New England-i Shackleton Schoolt, melynek célja a gyakorlatba átültetni Shackleton üzenetét az egyéni teljesítményről.

5. Hatékony vezetés válság idején

Shackleton mindenkivel tudatta, hogy ő a főnök, és ő biztos a sikerben. A nézeteltéréseket úgy szüntette meg, hogy az elégedetlenkedőket maga mellett tartotta. Elérte, hogy emberei ne a múlton rágódjanak, hanem csak a jövővel foglalkozzanak. Sokat tett a jó hangulat megőrzéséért. Néha úgy vezetett, hogy egyszerűen nem csinált semmit.
Jeremy Larken, az Octo Ltd. ügyvezető igazgatója Shackleton módszerét mint a válságok intelligens megoldásának modelljét használja.

6. Jó csapatok nehéz feladatokra

Shackleton minden csapatában igyekezett megteremteni a tehetség és a szakértelem egyensúlyát. Odafi gyelt rá, hogy egyik csapata se maradjon el a többitől. Mindig megerősítette a leggyengébb láncszemet. Elérte, hogy a csapatok segítsék egymást.
James Lovell, az Apollo–13 parancsnoka úgy látja, Shackleton és ő hasonlóképpen vezették ki legénységüket a válságból.

7. Akadályokon át a cél felé

Shackleton vállalta a felelősséget az egész expedícióért. Bármilyen óvatos volt is, néha túl nagy kockázatot vállalt. Valami mindig folytatásra ösztönözte. Sosem veszett el a részletekben. Ha kellett, félretette saját munkáját, hogy másoknak segítsen.
Mike Dale, a Jaguar észak-amerikai divíziójának nyugalmazott vezetője arra használta Shackleton történetét, hogy az értékesítőket nagyobb teljesítményre ösztönözze.

8. Örökül hagyott tapasztalatok

Shackleton vezetőként hatással volt legénységének egész további életére. Története generációkon átível. Sokat tett hozzá a vezetés tudományához. Az úttörőkre gyakorolt hatása új távlatokat nyitott meg. Példája nyomán társadalmi változások indulhatnak el. Így látjuk ma Shackleton sikerét.

Shackleton legénysége

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

Jegyzetek

Előszó

Nem emlékszem, hogy gyerekkoromban bárki is leült volna velem, hogy meséljen a nagyapámról, Ernest Shackletonról. Úgy tűnik, valahogy mindig is tudtam, hogy nagy felfedező volt, aki meg akarta hódítani a Déli-sarkot. Tudtam, hogy 1922-ben, 47 éves korában halt meg, a harmadik expedíciója során, és hogy ekkor az apám, Edward Shackleton még csak 10 éves volt. Nagyon büszke voltam a nagyapámra, de az ő világa igencsak távol állt az enyémtől.

Ez a távolság azonban új értelmet nyert, amikor 1991-ben egy hónapot töltöttem az Antarktiszon, a Brit Királyi Haditengerészet HMS Endurance (Őfelsége Hadihajója, Kitartás) nevű jéghegyjelző hajóján, amely nagyapám leghíresebb hajójáról kapta a nevét. „Kitartással győzni fogunk” – ez a Shackleton család mottója. Az az utazás telis-tele volt olyan momentumokkal, amelyek nagyapám idejét idézték. Megrendítő és csodálatos élmény volt számomra. Azt mondják, a legtöbb ember sohasem gyógyul fel első antarktiszi látogatásából. Rendkívüli hely. Emlékszem, az új Endurance kapitányával akkor találkoztam, amikor épp visszatért élete első déli útjáról, amelynek során hajójával messze merészkedett a Weddell-tengeren. Az a jellegzetes „sokkos” kifejezés ült ki az arcára, ami mindenkiére, aki először jár az Antarktiszon. Elmesélte nekem, hogy képtelen volt elhagyni a kapitányi hidat, ahogy közeledtek az Antarktisz felé, és a föld látványa fokozatosan kibontakozott a szeme előtt. Tökéletesen értettem, mit érezhetett.

Három évvel később a haditengerészet elvitt a nagyapám sírjához, a Déli-Georgia szigetén levő Grytvikenbe, egy régi, ma már használaton kívüli bálnavadász-állomásra. Egy másik közeli állomáson, Stromnessben lelepleztem egy dísztáblát, ami annak állított emléket, hogy 1916. május 20-án, miután az Elefánt-szigetről csónakkal átjutott erre a szigetre, és átkelt a sziget belső, feltérképezetlen, hegyvidéki részén, ide érkezett meg Ernest Shackleton a társaival. Ahogy a hajó közeledett a Cumberland-öbölhöz, olyan színek tárultak elém, amilyeneket egykor a nagyapám is láthatott: a hatalmas Nordenskjöld-gleccser kékjében és a környező lankák meglepően finom zöldjében gyönyörködhettem.

Egy olyan hajó hídján álltam, aminek láttán leesett volna a nagyapám álla, hiszen ő még vitorláson kezdte tengerész-pályafutását. A HMS Norfolk azonban már a legfejlettebb érzékelőkkel és kommunikációs eszközökkel volt felszerelve, fedélzetén pedig helikoptert is szállított. A hajó főhadnagyával narancssárga mentőmellénybe bújtunk, és a csodálatos Neumayer-gleccseren át partra szálltunk. Minden nyugodt volt, bár a nemritkán 80 csomó sebességgel, fentről érkező széllökések eléggé rám ijesztettek. A King Edward Pointnál értünk partot, ahol a helyőrség fogadott bennünket, és elindultunk a temetőhöz. Egy kicsi, ám annál eltökéltebb medvefóka állta utunkat. Rám nézett, majd a főhadnagyra, mintha nem tudná eldönteni, melyikünket utálja jobban. Amíg ezen töprengett, mi gyorsan kettéváltunk, megkerültük, és a temető biztonságot nyújtó kerítése mögé húzódtunk.

A nagyapám sírja a temető túlsó végében található, háttérben a csodálatos hegyekkel. Az egyszerű, gránit sírkőre ezt vésték: Sir Ernest Shackleton felfedező emlékére, született: 1874. február 15-én, elhunyt: 1922. január 22-én. Ahogy ott álltam, nagyon fájt, hogy soha nem találkozhattam vele.

Másnap a Norfolk kikötött a Stromness-öbölben, és ezúttal a kapitánnyal szálltam partra. Rövid beszédet mondtam a bálnavadász-állomáson, majd lelepleztem az emléktáblát, ami az állomásfőnök házának falán kapott helyet. Maga a tábla igazán szép lett: a James Caird által készített Shackleton-portré és az Endurance története van rajta. Ezután már indulnunk is kellett. Ahogy a Norfolk egyre távolodott, és elmaradtak mögöttünk Déli-Georgia partjai, közelebb éreztem magamhoz a nagyapámat, mint bármikor azelőtt. Déli-Georgia szemtanúja volt az ő nagyszerű teljesítményének: ahogy képes volt a katasztrófából győztesen kikerülni. Úgy van rendjén, hogy ez a hely lett végső nyughelye is.

Az utóbbi időben Sir Ernest Shackleton megint az érdeklődés középpontjába került, amit ez a könyv is ékesen bizonyít. Először 1997-ben találkoztam Margot Morrell-lel, aki akkor fejezte be 13 éves kutatómunkáját Shackleton vezetői képességeinek tárgyában. Stephanie Capparell gazdasági újságíró a The Wall Street Journalben 1998-ban megjelent cikkével jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy az üzleti világban kitört a „Shackleton-láz”. Ők ketten igazán újszerű és kiváló gondolatokkal gazdagították ezt a szakirodalmat azáltal, hogy az üzleti világ számára hasznosítható módon foglalták össze Shackleton vezetői módszereit.

Ami engem illet, a nagyapám, akit nem ismerhettem, többé már nincs távol tőlem.

Alexandra Shackleton

London

Az Endurance útja a „sikeres kudarc” példája

Forrás: Royal Geographical Society, London

Az antarktiszi Endurance expedíció (1914–1916) végül egyáltalán nem érte el a célját, de az expedíció vezetője, Ernest Shackleton legendás sikert ért el azzal, hogy bár hajótörést szenvedtek, élve hazavitte minden emberét. Ezt több mint húsz éven át tökéletesített vezetői képességeinek köszönhette. Briliáns túlélési stratégiája különösen aktuálisnak tűnik a mai vállalkozó szellemű, kockázatos üzleti világban.

Első sor, balról jobbra: Clark, Wordie, Macklin, Marston, McIlroy. Második sor: Cheetham, Crean, Hussey, Greenstreet, Shackleton, Gooch (egy barát, ül), Rickinson, Hurley. Harmadik sor: McNeish, James, Wild, Worsley, Stephenson, Hudson, How, Green. Utolsó sor (középen): Holness, Bakewell. Nincs a képen: Orde-Lees, Kerr, McCarthy, McLeod, Vincent, Blackborow.

Bevezetés

Azt mondják, Sir Ernest Shackleton volt a „legnagyszerűbb vezető, aki csak élt ezen a földön”, holott a legnagyobb csapat, amit vezetett, mindössze 27 főből állt; szinte egyetlen kitűzött célját sem tudta elérni; és a halála után szinte mindenki megfeledkezett róla – csak mostanában került újra a figyelem középpontjába. De ha az ember egyszer megismeri Sir Ernest Shackleton életét és 1914–1916-os antarktiszi expedíciójának történetét, egyetért majd a dicshimnuszokkal, amelyeket a hajdani legénysége zengett róla. Ő a tökéletes vezető mintapéldánya, és különösen válságos helyzetekben mutatkozott meg igazi tehetsége.

Ennek oka, hogy Shackletonnak csak a lehetetlen nem sikerült, a hihetetlennel mindig megbirkózott valahogy. Egyszer ezt írta a feleségének, Emilynek: „imádom a küzdelmet, és gyűlölöm, ha a dolgok könnyen sikerülnek”. Az első kudarcot 1902-ben szenvedte el, amikor a híres felfedező, Robert F. Scott Discovery (Felfedezés) expedíciójának tagjaként, harmadmagával nem érte el a Déli-sarkot. Olyan hideg volt, amilyet akkoriban csak nagyon kevesen tapasztalhattak meg. Kis híján halálra fagytak, ezért visszafordultak, amikor már 730 km-re közelítették meg a célt. Hat évvel később, saját expedíciójával Shackleton már mintegy 150 km-re megközelítette a Déli-sarkot, akkor azonban – bármennyire fájt is a szíve – kénytelen volt megint csak visszafordulni. Csak akkor adta meg magát legénysége akaratának, amikor belátta: ha továbbmennek, egészen biztosan éhen halnak. Kudarcát megbocsátották, hatalmas erőfeszítéseit elismerték, VII. Edward király lovaggá ütötte, és világszerte hősként ünnepelték.

Legnagyobb bukása azonban az 1914-es Endurance expedíció volt. A hajóját még az előtt elvesztette, hogy egyáltalán elérte volna az Antarktiszt. Meghódította azonban a vezetés művészetének csúcsait, amikor két éven át tartó, keserves küzdelme végén sikerült a teljes legénységet biztonságos helyre vezetnie.

Lenyűgöző történet, aki csak hallja, értetlenkedik, miért nem lett kötelező olvasmány minden iskoláskorú gyermek számára. Ha Shackleton valamennyi expedíciója kudarcba fulladt is, menet közben számtalan nagyszerű dolgot vitt végbe. A Discovery expedíció csapatának tagjaként Shackleton az elsők között vághatott neki a Déli-sark vagy legalábbis az Antarktisz belső területei meghódításának. Ő volt az első, aki növényzetre bukkant a jégpáncél alatt a hatodik földrész egyik távoli szigetén. Az ő Nimrod expedíciója határozta meg a Déli mágneses sark pontos helyét, ami létfontosságú volt a navigációs térképek elkészítéséhez. Ő volt az első, aki szenet talált az Antarktiszon, aminek hatására megváltozott a tudósok véleménye a kontinens szerkezetéről és keletkezéséről. Újításokat vezetett be a felfedező expedíciók csomagolási technikájában, öltözködésében, étrendjében, szállításában és felszerelésében.

Sir Ernest Shackleton 40 éves volt, amikor nekivágott a nagy útnak, amiről úgy hitte, az utolsó nagy expedíció lesz az emberiség történetében: 2880 km hosszan, keresztül az egész Antarktiszon, gyalog. Az expedíció hajója, az Endurance a Shackleton család mottója után kapta a nevét: Fortitudine Vincimus, angolul „By Endurance We Conquer”, vagyis: „Kitartással győzni fogunk”. A hajó 1914 augusztusában, néhány héttel az I. világháború kitörése előtt futott ki. Buenos Aires érintésével jutott el a Déli-Georgia szigetre, majd a Déli-sarkkörhöz, ahol több mint 1800 km-en át szántotta a jeges tengerfelszínt. Egyetlen nappal azelőtt, hogy a Vahsel-öbölben partra szállhattak volna, az Endurance elakadt a Weddell-tenger jegében – későbbi hasonlattal: mint mandula a csokoládéban.

A legénység ott rekedt egy jégtáblán, több mint 2200 km-re a civilizáció utolsó bástyájától. Úgy tűnt, ennél rosszabb már nem történhet velük, de újabb és újabb csapásokat kellett elszenvedniük. Az úszó jégtábla 10 hónapon át vonszolta magával a hajót. Végül az Endurance összeroppant, és a legénységnek nem volt más választása, jégre kellett szállnia. Egy hónappal később elborzadva nézték végig, ahogy hajójuk a tenger mélyére süllyed. Mindeközben föl sem mérték, mi is történt velük. Nem maradt más járművük, csak a három mentőcsónak, amit kimentettek a hajóról. Ami a többi holmit illeti, Shackleton minden embere csak néhány dolgot vihetett magával, ami a túléléshez kellhetett. Elsőként az aranyérméket és a Bibliát dobták el, de a személyes naplók és egy bendzsó maradhattak.

Az időjárás még zordabbá vált, olyan hideg volt, hogy hallani lehetett, ahogy megfagy a víz. A dermesztő hideg rájuk fagyasztotta a ruhájukat, égette a kezüket, lábukat. A sátrak, amikben aludtak, olyan ritka szövésűek voltak, hogy a ponyván keresztül tisztán látták a Holdat. Közel négy hónapot töltöttek a hosszú sarki éjszaka dermesztő sötétségében. Amikor végre eljött a nyár, s vele az enyhülés ígérete, a csapat tagjai minden reggel víztócsában ébredtek, mert testük melege megolvasztotta alattuk a jeget. Étrendjüket főként pingvinek, fókák és néha kutyák alkották, emiatt egyre gyengébbnek érezték magukat.

Az új-zélandi felfedező, Sir Edmund Hillary 1976-ban megírta az Endurance expedíció történetét. A legénység szenvedéseiről a következő együtt érző sorokat vetette papírra: „egy dolog a veszély, de az egészen más dolog, ha hosszú időn át veszélyben és szélsőséges körülmények között kell élni. A legtöbb ember szembe mer nézni némi veszéllyel – ami egy kis pluszt visz a megoldandó feladatba –, de senki sem szenvedheti hosszú távon a zord körülményeket.”

Amikor a jégtábla töredezni kezdett a legénység alatt, szerephez jutott a három mentőcsónak. Azok után, hogy négy hónapon át csak unatkoztak, hirtelen azon kapták magukat, hogy teljes erőbedobással kell az életükért küzdeniük. Egy hétig viaskodtak a tengerrel és próbáltak eljutni a szárazföldre. Fáztak, jóllakni sem tudtak, kimerültek, és olyan szomjasak voltak, hogy megduzzadt a nyelvük. Végre elérték az Elefánt-szigetet, egy bűzlő, guanóval borított földdarabot, amit folyamatosan viharok tépáztak. A legénység java része leginkább a két felfordított csónak alatt, összekuporodva töltötte megpróbáltatásai utolsó hónapjait.

Végül Shackleton öt emberével együtt csónakba szállt, hogy a háborgó tengeren közel 1500 km-t evezve eljussanak az emberek lakta Déli-Georgia szigetre, az Atlanti-óceán távoli, déli részére. Amikor valami csoda folytán végre célba értek, azzal kellett szembesülniük, hogy az emberi civilizációt jelentő bálnavadász-állomást csak úgy érhetik el, ha átjutnak a sziget jeges, szinte áthatolhatatlan hegyvonulatán. A bálnavadászok, akik maguk is megéltek már egyet s mást, fejet hajtottak ezeknek a természeti erők által igencsak meggyötört embereknek a legyőzhetetlensége előtt. Megérkezésük után Shackleton, minden erejét összeszedve, azonnal vissza fordult, hogy az Elefánt-szigeten hagyott társak megmentésére siessen. Csodával határos módon valamennyien életben voltak.

Hála Shackletonnak.

Napóleon szerint „a vezető reményforgalmazó”. Shackleton tudta, hogyan töltse meg a lélek raktárait jó sok reménnyel. Ezt a módszert alkalmazta már az 1907–1909-es, sarkvidéki Nimrod expedíció során is, amikor nem a hajót, hanem az embereit fenyegette a pusztulás, és ezt alkalmazta most is, az Endurance expedíció hosszadalmas viszontagságai során. Amikor már teljesen lehetetlennek tűnt, hogy élve megússzák ezt a kalandot, még mindig meg tudta győzni a legénységet, hogy csak egy bolond kételkedhet a sikerben. „Nagy bajban voltunk, és csak a Főnök tudott minket kihúzni belőle” – mondta Reginald W. James, az Endurance fizikusa.

„A Főnök”, ahogy emberei szólították, a bajtársiasság, a lojalitás, a felelősség, az elszántság és mindenekelőtt az optimizmus alappilléreire építette sikerét. A sarkvidékek felfedezésére indult korábbi expedíciók története tele van olyan esetekkel, amikor azért haltak meg emberek, mert nem volt mellettük egy Shackletonhoz fogható, kimagasló képességű vezető. Szörnyű halál jutott nekik osztályrészül: balesetek, éhezés, fagyhalál, betegségek. Voltak, akiket nem sok választott el attól, hogy teljesen megtébolyodjanak. Mások öngyilkosok lettek. És előfordult, hogy a zord körülmények lázadásra, gyilkosságra, sőt kannibalizmusra kényszerítették őket.

Az ausztrál felfedező, Douglas Mawson 1912-es antarktiszi expedíciója katasztrófába torkollott. Két társát is elveszítette – az egyik balesetben veszett oda, a másik éhen halt –, ő maga pedig skorbutos lett, és olyan súlyos állapotba került, hogy leváló talpbőrét fáslival kellett rögzítenie. Az amerikaiak először 1871-ben indítottak sarkvidéki expedíciót – az Északi-sark meghódítására –, ez volt a Polaris. A legénység körében sok volt a viszály, és Charles F. Hall kapitányt végül a saját emberei mérgezték meg. A hajón ezután eluralkodott a káosz: meglazult a fegyelem, a legénység részegen fetrengett vagy szép lassan megőrült. Az 1890-es években Robert E. Peary admirálist legénységének néhány tagja azzal vádolta meg, hogy embereivel „kegyetlen brutalitással” bánt, és őt hibáztatták egy (esetleg két) társuk öngyilkosságáért. Egy másik amerikai, Adolphus Greely, aki szintén az Északi-sark felfedezésére indult, 25-ből 19 emberét vesztette el – valamennyien éhen haltak –, és kannibalizmussal is megvádolták. Még a Shackleton-féle Endurance expedíció másik csapatában is történtek halálesetek. A Ross-tengeri különítmény feladata az lett volna, hogy helyezzenek el raktárkészleteket az Antarktiszon, az átkelést elősegítendő. A csapat három tagja azonban meghalt: egyet a skorbut vitt el, ketten pedig egy értelmetlen balesetben lelték halálukat.

Egy belga Antarktisz-expedíció, a Belgica legénységének egyik tagja, dr. Frederick Cook 1898. június 19-én, három hónappal azután, hogy a hajójuk a jég fogságába került, ezt írta a naplójába: „Bár a többség még nincs harmincéves sem, itt a hajókabinban két hónap alatt szinte valamennyien megőszültünk. Az arcunk nyúzott, és nincs már kedvünk tréfálkozni, elszállt a jókedvünk, s odalett minden reményünk, ami önmagában is az egyik legszomorúbb dolog, ami történhet velünk.”

És most hasonlítsuk ezt össze azzal, amit az Endurance egyik tagja, Frank Hurley írt a naplójába 1915. június 21-én, öt hónappal azután, hogy hajójuk elakadt a jégtáblában: „A Holtág-kabinban költői hangulat uralkodik. Macklin az ágyában verseket farigcsál, akárcsak én magam. McIlroy egy kivágott táncosruhát készít, Hussey bácsit pedig többen is kérlelik, hadd játszhassanak a bendzsóján.”

Mintegy hatvan évvel megmenekülésük után egy riporter azt kérdezte az Endurance első tisztjétől, Lionel Greenstreettől, hogyan maradhattak életben mindannyian, amikor oly sok expedíció veszett már oda. Az akkor 82 éves vén tengeri medve egyetlen szóval válaszolt: „Shackletonnal”.

A brit felfedező, Apsley Cherry-Garrard igazán érzékletesen mutatta be, hogyan éreztek „antarktiszista” társai – ahogy ő nevezte őket –: „Tudományos és földrajzi kutatásokhoz Scott kell; egy téli utazáshoz Wilson; ha csak azt akarom, hogy elérjek a sarkra, és semmi mást, küldjétek velem Amundsent; de ha benne vagyok a pácban, és ki akarok kerülni belőle, mindig Shackletont hívnám segítségül.”

Bátorsága és kockázatvállalása ellenére Shackleton nem volt könnyelmű. Saját szemével látta, milyen szörnyűségek történhetnek egy expedíció során, és úgy döntött, hogy a kitűzött cél, legyen az bármily nemes, nem éri meg a kínszenvedést és a véráldozatot. „Jobb egy élő szamár, mint egy halott oroszlán!” – mondta feleségének, miután a Nimrod expedíció tagjaként visszafordult, mielőtt elérte volna a kitűzött célt. Shackletonnál az emberek álltak a fontossági lista élén. Mindig fontosabb volt számára még egy nap az életből, mint egy új, még nagyobb cél elérése.

Bár önmagának is, családjának is számtalanszor megfogadta, hogy felhagy a felfedezőutakkal, mégsem tudta távol tartani magát az Antarktisztól. Drágán megfizetett ezért a szenvedélyéért – 1921-ben, a Quest fedélzetén készült fotókról már egy elkínzott arcú Shackleton néz ránk, aki sokkal öregebbnek látszik 47 évesnél. Arcán ott van az elmúlt utazások minden megpróbáltatása és azoknak az öt évvel korábbi, rendkívüli erőfeszítéseknek a nyoma, amiket társai megmentése érdekében tett.

Ez utóbbi tettét azonban saját kora csekély elismeréssel jutalmazta. Az elveszettnek hitt legénység előkerülésének híre bejárta ugyan a világsajtót, de a közvéleményt nem igazán érdekelte, hogyan menekültek meg a felfedezők a veszélyből, amit maguknak kerestek, miközben dicsőséget akartak szerezni. Európában tombolt az I. világháború, és az emberek inkább azoknak adóztak tisztelettel, akik a hazájukért áldozták életüket.

A hős felfedező szerepét átvette a hős katona. Megmenekülésük után az Endurance egyik tagja, Thomas Orde-Lees ekként elmélkedett: „az emberek ma már semmibe veszik a halált, megtiszteltetésnek tartják. A háborús veszteséglistát ma már hősi halottak névsoraként emlegetik.”

A nyugati gondolkodásmódban az Antarktisz ma igen fontos szerepet tölt be. Az elérhetetlen álom, a teljes elszigeteltség, az ember és a természet legkeményebb csatájának szimbóluma, valamint az ember szellemi és fizikai teljesítőképességének legvégső, abszolút fokmérője. Olyasfajta megmérettetés, amit ha egyáltalán, akár hajszál híján is, túlél valaki, jobb ember válik belőle.

Ráadásul a kontinens szépsége is egyedülálló. Aki járt már „A jégen”, fenséges voltáról, mélységes csendjéről, a fehér és a kék rendkívüli, ám rejtett árnyalatairól áradozik. Az első felfedezők írásos beszámolóikban, hajmeresztő történeteiket félbehagyva meg-megálltak, hogy leírják a tájat.

Az ausztrál felfedező, Louis C. Bernacchi, aki a Scott-féle Discovery expedíció fizikusa volt, ezt írta: „Időnként a jégkristályfelhők vékony lepelként, csillogó, könnyű anyagként vonták be a napot, és visszatükrözték annak sugarait, így az egész mennyboltot ragyogó, szivárványszínű vagy fehér fénykörök és -vonalak tarkították.”

Az Antarktisz sok utazót rabul ejtett már, akik újra és újra vissza akarnak térni oda. Egy ilyen utazás sokak számára egyfajta vallásos élmény – legalább annyira belső utazás, mint ténylegesen megtett út. A sarkvidéki expedíciók végtelen emberi drámája még azokat is magával ragadja, akik csak képzeletben utaznak messzi tájakra, ők is megszállottá tudnak válni: egy életen át tanulmányozzák és gyűjtik a történeteket. Ez az egyetlen hely a Földön, amely tulajdonképpen még mindig érintetlen, ahová még nem jutott el az emberi civilizáció, és ez valószínűleg így is marad, mivel a környezetvédők minden erejükkel igyekeznek megóvni az Antarktiszt eredeti, természetes állapotában. Az 1959-ben megszületett nemzetközi egyezményben a kontinenst a békének és a tudománynak szentelték. Ezt a kontinenst egyértelműen a XX. századdal azonosítják: az 1900-as években, a belső területek felfedezésére indított első expedícióktól kezdve a tudományos célú tanulmányutakon át a század végén felvirágzó turizmusig, száz éven át százféleképpen került kapcsolatba az ember az Antarktisszal.

Teljesen érthető, hogy az új évezred hajnalán a közvélemény újonnan támadt lelkesedéssel és csodálattal fordult Shackleton felé, aki efféle rajongással karrierje csúcsán találkozott. Manapság a Nimrod és az Endurance története ezernyi formában – kiállításokon, albumokban, könyvekben, dokumentumfilmekben, hollywoodi forgatókönyvekben, a korabeli beszámolók új kiadásaiban – születik újjá. A kalandregények népszerűsége, a hiteles hősök utáni vágy, az eredményközpontú vezetés új modelljei iránti igény mind-mind hozzájárulnak Shackleton népszerűségének feltámadásához. De azért is lehet ő példamutató mai korunkban, mert már elegünk van a balsors és a kétségbeesés kultúrájából, és olyan vezetőket keresünk, akik igazi túlélők, optimisták, képesek egy új korba átvezetni minket.

Ha igaz az, hogy az olyan vezetőket szeretjük a legjobban, amilyenek mi magunk szeretnénk lenni, akkor egyáltalán nem meglepő, hogy keblünkre öleljük Shackletont. Ő igazi úriember volt, költő és kalandor egy személyben. A férfiak kedvelték a társaságát, a nők odavoltak érte. Erős volt, sármos, megnyerő, és szeretett mulatni. Persze neki is megvoltak a maga hibái, és az emberek ezeket is ismerték. A kitűzött cél utáni hajszában nem ismert irgalmat, és sosem bocsátott meg annak, aki kétségbe vonta tekintélyét. Nem mindig bánt jól a pénzzel, és gyakran keveredett olyan üzleti ügyekbe, amiktől gyors meggazdagodást remélt. Csak saját maga érdekelte. A munkája miatt sok időt töltött a feleségétől és három gyermekétől távol, s amikor otthon volt, sokszor más nők után járt.

A léha, könnyelmű felszín azonban komoly, érzékeny embert takart, aki a mai napig helytálló, igen figyelemreméltó vezetői tettekre volt képes. Neal F. Lane, Clinton elnök tudományos tanácsadója és a Nemzeti Tudományos Alapítvány korábbi igazgatója 1995 májusában, a Michigani Állami Egyetemen megtartott tanévzáró beszédében Shackletont hozta fel példaként: „Ahogy Shackleton és legénysége 80 évvel ezelőtt már bebizonyította, csakis csapatmunkával és közösséggé formálódva leszünk képesek legyőzni az utunk során elénk kerülő akadályokat és váratlan kitérőket, és csakis így lehetünk elégedettek az elért eredménnyel. Azok a szervezetek lesznek a XXI. század igazi vezetői – legyenek azok üzleti vállalkozások, iskolák, főiskolák, egyetemek vagy kormányzati szervek –, amelyek felkészülnek a váratlan helyzetekre, és segítenek közösséggé formálódni. Ugyanez igaz ránk, egyénekre is.”

Shackleton sok olyan problémával találta magát szembe, amilyenekkel napjaink menedzsereinek is meg kell küzdeniük, amikor sok különböző emberből megpróbálnak csapatot kovácsolni, és rávenni őket, hogy közös célért dolgozzanak; kezeljék az állandóan akadékoskodót; lelkesítsék a folyton aggodalmaskodót; megakadályozzák, hogy az örökösen elégedetlenkedők elrontsák a hangulatot; legyűrjék az unalmat és a fáradtságot; a káoszból rendet teremtsenek, és sikert érjenek el korlátozott erőforrásokkal is.

Shackleton a tökéletes üzleti vezető minden tulajdonságát magában hordozta: az olyan üzleti vezetőét, aki képes okosan és fürgén alkalmazkodni a felgyorsult munkahelyi változásokhoz. Azok a demokratikus elvek, amelyek a XX. század végén átírták a világ térképét, végre beszivárogtak a munkahelyekre is. A vállalati hierarchia ellapult, a formalitások eltűntek. Még a csúcsvezetők is lemondanak sok extra juttatásról és külsőségről, ami a kiváltságos vezetőknek járt. Már nem csak sikerre áhítoznak: szeretnének hozzájárulni az adott tudomány- vagy szakterület meg a közösség fejlődéséhez.

Ami pedig a munkavállalókat illeti: tanultabbak, világlátottabbak, ambiciózusabbak és a világ dolgaiban jártasabbak, mint valaha. Rossz néven veszik, ha irányítani és igazgatni akarják őket, de ösztönzésre és vezetésre vágynak. Elvárják, hogy főnökeikkel értelmes eszmecseréket folytathassanak, és segíthessenek jó irányba terelni a céget. Az éppen aktuális munkájukon kívül is vannak szakmai céljaik és személyes érdekeik. És ami a fő, egy iroda ma már a társadalom egyik legsokszínűbb szegmense. A nők és a kisebbségi csoportok tagjai egyre nagyobb szerephez jutnak a munkahelyeken, átalakítják az irodai kultúrát.

Az üzleti világ is átrendeződik: hatalmas léptékű generációváltás van itt folyamatban. A „baby-boom” nemzedék tagjai kerülnek vezető pozíciókba. Sokan közülük sose hitték volna, hogy üzletemberként, íróasztal mögött fognak dolgozni. Ők tökéletesen megértik Shackleton türelmetlenségét és az önkényes szerepektől való idegenkedését. Elutasítják a legtöbb régi vezetési és szervezeti modellt: a hatalmi hierarchiát, a katonaságot, sőt még a futószalag melletti munkát is. A The Wall Street Journal 1999 áprilisában arról számolt be, hogy amikor az egyik nagy ruházati bolthálózat feje elindított egy vezetőképző kampányt a cégen belül, és ennek keretében a kiskereskedelmi versenyt a háborúhoz hasonlította, a menedzserek tiltakoztak, és néhányan közülük dühükben fel is mondtak. Való igaz, hogy ma már a hadsereg is az üzleti világban keresi a hatékonyabb vezetési módszereket.

A legjelentősebb és legmélyrehatóbb változást azonban egyértelműen az jelentette, hogy az üzleti élet színtere a való világból átkerült a kibertérbe, vagyis a számítógépek online világába. A veteránnak számító üzleti vezetők mellett a fiatal, interneten felnőtt generáció vállalkozói is vezető pozícióba kerülnek. A befektetők nem törődtek a siker hagyományos fokmérőivel, hogy új üzleti lehetőségeket fedezzenek fel. Csoda hát, hogy a közvélemény figyelmét újfent megragadta Shackleton utazása az ismeretlenbe? Shackletonnak hátra kellett hagynia a hajóját – az utolsó „barkentine” vitorlázatú háromárbócosok egyikét –, hogy másfajta diadalt arasson kinn, a hatalmas, nyílt terepen. Nem igazán értett a „pénzcsináláshoz”, de képes volt kitárni az ajtót új, ismeretlen világok felé, és kiválóan értett ahhoz, hogy embereit átvezesse rajta. Fordult a kocka, az úttörő visszakövetelte vezető helyét a háborús hőstől.

A lezajlott változások újfajta vezetői képességeket igényelnek: Shackleton-stílusú vezetést. Shackleton stratégiája éppen az ellentéte a régi, parancselvű, irányító-ellenőrző vezetési modelleknek. A Shackleton-féle vezetés inkább a rugalmasságot, a csapatmunkát és az egyéni sikereket értékeli. Visszahoz valamit a múltból: a jólneveltséget, az úri modort és az illemszabályokat, de ez többé nem csupán egy kiváltságos, szűk kör privilégiuma. Ez a vezetési stílus képviseli az emberi arcú üzleti világot.

Vezetési kérdésekben a legmegbízhatóbb forrást mindig azok jelentik, akiket vezetnek, így a szerzők, akik Shackleton hősiességét akarták elemezni, főként azoknak az írásait tanulmányozták, akik személyesen ismerték őt. Az Endurance-legénység tagjainak naplói felbecsülhetetlenül értékes forrásnak bizonyultak, különösen Thomas Orde-Leesé, aki maga is érdeklődött a vezetés témája iránt. Akárcsak a mi nemzedékünk, Shackletoné is azzal volt elfoglalva, hogy vajon miben rejlik a jó vezető titka, ezért számos kortársa írt portrét Shackletonról. E könyv szerzői Shackleton saját írásait, valamint a családja és más Shackleton-kutatók által összegyűjtött anyagokat is behatóan tanulmányozták. Shackleton naplói és két önéletrajzi könyve azonban nem derítenek fényt stratégiájának logikájára.

A Shackleton személye körül kialakult mítosz szinte emberfeletti képességekkel bíró szuperhősnek láttatja a felfedezőt; de ha alaposabban is szemügyre vesszük a történetét – ahogyan ez a könyv is teszi –, látni fogjuk, hogy legkiválóbb vezetői tulajdonságai bárki számára teljes mértékben elsajátíthatók. Shackleton átlagos képességű volt, de megtanulta, hogyan váljon kivételes személyiséggé. Társai fölé emelkedett, és kivívta emberei soha nem szűnő hűségét. Története lényegében ösztönző hatású mese arról, hogy a célok – egészen aprók vagy hatalmas célok – elérése érdekében az emberben olyan erők szabadulhatnak fel, amiknek a létezéséről még csak nem is tudott.

A Shackleton-modell kézikönyv, az új generáció vezetőinek kézikönyve. Utat mutat azoknak, akik értik és megértik az új munkahelyi normákat, de fogalmuk sincs róla, hogyan ültessék át őket a vállalati gyakorlatba. Az olvasók megtanulhatják, hogyan fejlesszenek és egységesítsenek egy olyan alkalmazotti állományt, ahol mindenki másmilyen háttérrel, másfajta képességekkel rendelkezik; hogyan szervezzenek belőlük sikeres csapatokat; és hogyan érjék el, hogy az egyes emberek azt érezzék, megbecsülik és további kiváló munkára ösztönzik őket. Ez a könyv azt is bemutatja, hogyan kell kezelni a válságot, hogyan lehet elvenni a rossz hírek élét; megőrizni a jó hangulatot; és váratlan akadályok felbukkanásakor hogyan kell gyorsan irányt változtatni. Shackleton példájából az is kiderül, hogy a munkában milyen nagy jelentősége van a humornak és mókának; hogyan alakíthatunk ki kötődést az embereinkkel anélkül, hogy veszítenénk főnöki tekintélyünkből, és megtudhatjuk, mikor helyénvaló a nevelés.

Ez a könyv részletesen bemutatja Shackleton szakmai életútját s minden fejezet végén kiemeli, összefoglalja munkásságának fontos tanulságait és az abból leszűrt tudnivalókat. Majd azt is megmutatja, hogyan alkalmazták mindezeket korunk üzletemberei és más vezetői, akiknek nem kellett elmenniük a világ végére ahhoz, hogy rátaláljanak az Endurance szellemiségére. Ezekből a történetekből többek között megtudhatjuk: James Cramer, a TheStreet.com alapítója a felfedező történetének köszönhetően vitte sikerre vállalkozását akkor, amikor mindenki más azt tanácsolta, hagyjon fel ezzel az amatőr „biznisszel”. Jeremy Larken, a brit Octo Ltd. vezérigazgatója Shackleton túlélési stratégiáit hívta segítségül napjaink üzleti jellegű katasztrófáinak kezeléséhez. Mike Dale, a Jaguar észak-amerikai divíziójának korábbi elnöke arra használta Shackleton történetét, hogy feltüzelje és nagyobb teljesítményre ösztönözze értékesítőit. Az egykori harvardi diák, Luke O’Neill egy expedícióalapú, egyáltalán nem hagyományos középiskolát alapított, amely Shackleton filozófiájára építve („várakozásokon felül kell teljesíteni”) segít a diákjainak célba érni. Richard Danzig, az Egyesült Államok haditengerészetért felelős minisztere számára Shackleton vezetési stílusa modell ahhoz, hogyan kell a katonákat kiváló szakemberekként kezelni.

Ezekből a példákból bárki tanulhat: egy tanár, egy szülő, egy közösségi szervezet vezetője éppúgy, mint egy cégvezető. Shackleton tudása semmi esetre sem nevezhető egyszerűnek vagy kézenfekvőnek. Nagy része ellentmond annak, amit ösztönösen gondolunk, feltételezünk, s főleg amit egy hagyományos szemléletű vezető gondol vagy feltételez.

Shackleton ágyba vitte a teát a legénység legkényesebb, legnyafkább tagjának, hízelgett az egocentrikus önimádóknak, és maga mellett tartotta a legdörzsöltebb fickókat. Nemegyszer hozott áldozatot a többiekért. Néha pedig úgy vezette őket, hogy nem csinált semmit.

R. W. Richards, a szerencsétlen expedíció tudósa, a Ross-tengeri csapat tagja egyszerűen csak ennyit mondott: „Azt kell mondanom, hogy Shackleton, minden hibájával együtt, nagyszerű ember, pontosabban embereinek nagyszerű vezetője volt.”

Shackleton elérte, hogy emberei követni akarják őt; de sosem kényszerítette őket erre. És eközben megváltoztatta embereiben az önmagukról és a világról kialakult képet. Amit tett, azzal egész további életükre ösztönzést adott nekik, és nemcsak nekik, hanem még hosszú-hosszú idővel az expedíció után is sok mindenkinek, szerte a világon. Egy vezető számára nincs is ennél nagyobb megtiszteltetés. A humor, a nagylelkűség, az intelligencia, az erő és a részvét voltak az eszközei.

Ez a Shackleton-modell.

Shackletonról

„Bátorság és akaraterő együtt csodákra képes. Erre nem tudok jobb példát, mint amit ez az ember véghez vitt.” – Roald Amundsen norvég utazó, a Déli-sark felfedezője

„ Gyorsan vágott az esze, képes volt előre meglátni dolgokat, és amennyire csak tellett tőle, felkészült minden eshetőségre.” – Lionel Greenstreet első tiszt, Endurance

„ Shackleton vonzó és érdekes személyiség … a legvidámabb fickó … született optimista, és csak úgy buzog benne az energia.” – Sir Douglas Mawson ausztrál felfedező

„Szívében mindig fiatal maradt, ezért tűnt úgy, hogy fiatalabb mindannyiunknál.” – James A. McIlroy hajóorvos, Endurance, Quest

„Fegyelmezési módszere nagyon korrekt volt. Nem hitt a szükségtelen fegyelmezésben.” – William Bakewell matróz, Endurance

„ Azt láttam, hogy mindig akkor nyújtotta a legtöbbet és akkor sugárzott magabiztosságot, amikor a dolgok igazán rosszra fordultak.” – Frank Hurley fotós, Endurance

„ Úgy gondolom, kétség sem férhet hozzá, hogy az életünket mind neki köszönhetjük, az ő vezetésének és annak, hogy képes volt lojális és egységes csapatot kovácsolni a sok különféle emberből.” – Reginald W. James fizikus, Endurance

„Mindegy, mi jön közbe, ő mindig készen áll arra, hogy módosítsa a terveit vagy újakat gyártson, és közben nevet, viccelődik. Bárkivel el tudott tréfálkozni, és így képes volt mindenkit jókedvre deríteni.” – Frank Worsley kapitány, Endurance

„Ő volt az erő és a kitartás szobra, és vészhelyzetben soha nem esett pánikba.” – Walter How matróz és vitorlakészítő, Endurance

Felhasznált betűtípusok
Aclonica – Apache License 2.0
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Urbanist – SIL Open Font License